Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області про зняття арешту з належного їй майна та заборони на його відчуження , накладеного на підставі постанови державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04 лютого 2014 року в межах ВП 41458555 у межах суми звернення 2035621,80 грн. В ході судового розгляду, 24 травня 2018 р. позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просить суд зняти арешт з належного їй майна та заборони на його відчуження , зокрема із земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0720 га та цілого житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON], накладеного на підставі постанови державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 10.09.2010 року в межах ВП 21286675 та на підставі постанови державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04 лютого 2014 року в межах ВП 41458555 у межах суми звернення 2035621,80 грн. Позовну заяву мотивує тим, що державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції 10.09.2010 року в межах ВП 21286675 в якому стягувачем виступав ВАТ ВТБ Банк накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Окрім того, державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції 04.02.2014 року в межах ВП 41458555 в якому стягувачем виступав ВАТ ВТБ Банк накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] в межах суми звернення 2035621,80 грн. та оголошено заборону на його відчуження. Позивач вказує на те, що виконала всі свої зобов'язання перед ВАТ ВТБ Банк і у неї відсутня заборгованість у звязку з її повним погашенням, що підтверджується довідкою ПАТ «ВТБ Банк» за № 265/1720-2 від 29 грудня 2015 року.Окрім того, вказує на те, що 29.02.2016 року державним виконавцем в межах ВП 41458555 винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( за письмовою заявою стягувача).Оскільки борг, у звязку з виникненням якого було накладено арешт на майно позивача погашено повністю, вказані вище виконавчі провадження є завершеними, але арешти, які накладалися в межах цих виконавчих проваджень не знято, тому позивач вважає, що арешти всього рухомого та нерухомого майна підлягають зняттю. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, через канцелярію суду представник позивача надав заяву, згідно якої просив розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Відповідач Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області не забезпечив явку свого представника в судове засідання, хоча про час та місце розгляду даної справи був належним чином повідомлений, однак надав через канцелярію суду письмові пояснення на позовну заяву, в якій вказав, що станом на 30.11.2018 року на виконанні в Ужгородському МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області відсутні виконавчі документи згідно яких виступає боржником [PERSON] З огляду на вказане, проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без участі представника за наявними матеріалами. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». При цьому, суд зазначає, що на час накладення арешту, чинним був Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі також - Закон №606-XIV). Разом з тим, на час звернення позивача до суду та розгляду і вирішення справи по суті, зазначений Закон втратив чинність, оскільки 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі також - Закон №1404-VIII). Відповідно до частин 1-3 статті 57 Закону №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та ого-лошення заборони на його відчуження. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Частиною 1 статті 30 Закону №606-ХІV передбачено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 Закону №606-ХІV. За її змістом, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадять-ся інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державнийвиконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Зі змісту наведеного вбачається дійсна мета застосування процедури арешту майна боржника для забезпечення реального виконання виконавчого документу. Тобто, існування арешту накладеного державним виконавцем дозволяє йому ефективно здійснювати дії щодо реального виконання виконавчих листів та інших виконавчих документів, упереджує недобросовісну поведінку боржника щодо уникнення сплати ним свого боргу шляхом реалізації або переоформлення належного йому рухомого та нерухомого майна. Таким чином, існування арешту майна, накладеного державним виконавцем має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження. Судом встановлено, що на примусовому виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції перебував виконавчий лист №2п-3484 виданий 30.08.2010 року Апеляційним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ ВТБ Банк заборгованість за кредитним договором № 0721 SK від 23.07.2007 року в розмірі 2032831, 80 грн. З метою забезпечення виконання виконавчого листа старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Плиска\~А.С. 10.09.2010 року відкрито виконавче провадження за №21286675, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження. Боржником за вказаним ВП зазначено - [PERSON] , стягувачем - ВАТ ВТБ Банк. Зазначеною постановою також накладено арешт на все майно [PERSON] та заборонено здійснювати його відчуження. В подальшому, 20.12.2013 року головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій). При цьому, вказаний виконавчий документ може бути пред'явлено до виконання протя-гом строків, передбачених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що на примусовому виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції перебував виконавчий лист №2п-3484/09 виданий 30.08.2010 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ ВТБ Банк заборгованість за кредитним договором № 0721 SK від 23.07.2007 року в розмірі 2032831, 80 грн. З метою забезпечення виконання виконавчого листа головним державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Плиска\~А.С. 15.01.2014 року відкрито виконавче провадження за №41458555, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження. Боржником за вказаним ВП зазначено - [PERSON] , стягувачем - ВАТ ВТБ Банк. В подальшому головним державним виконавцем винесено також постанову від 04.02.2014 року в межах виконавчого провадження за №41458555 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В подальшому, 29.02.2016 року головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( на адресу відділу надійшла письмова заява стягувача про повернення виконавчого документа без виконання). Відповідно до довідки ПАТ «ВТБ Банк» за № 562/1720-2 від 29 грудня 2015 року станом на 29.12.2015 року заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором№ 0721 SK від 23.07.2007 року погашена. Отже, доводи позивача стосовно того, що відпали підстави для накладення арешту на май-но боржника, накладеного в межах виконавчого провадження №21286675 та №41458555є обґрунтованими. Згідно довіреності від 12 січня 2016 року ПАТ «ВТБ Банк» уповноважив [PERSON], зняти заборони та припинити обтяження майна іпотекою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0720 га та цілого житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та знаходиться у іпотеці ПАТ «ВТБ Банк» відповідно до іпотечного договору, посвідченого 23.07.2007 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Егер Н.Д. за реєстровим № 1906. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції станом на час накладення арешту) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання тареалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»( в редакції на час розгляду справи) , у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Чинний ЗУ «Про виконавче провадження» містить статтю 59, якою визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві право самостійно знімати арешт; також передбачено можливість особи у всіх інших випадках звертатися до суду за зняттям арешту. Згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Ураховуючи те, що жодна із перелічених у ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» обставин необхідних для зняття арешту з майна боржника державним виконавцем не має місця, тому підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника відсутні. Разом з тим, нормами ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. На час звернення до суду з даним позовом та ухвалення рішення відносно позивача відсутні відкриті виконавчі провадження, до того ж, як вбачається з матеріалів справи та відомостей звідповідних реєстрів виконавчих проваджень, виконавчі провадження, в межах яких був накладений арешт на все майно і кошти боржника є завершеними. Не зняття арешту з належного позивачу майна створює перешкоди в реалізації нею права володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Відповідно до ч.ч. 1 і 5 ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положенням ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод який ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для існування арешту на майно позивача у зв`язку із відсутністю виконавчого провадження відносно [PERSON]. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в існуванні арешту зазначеного майна. Більш того, як зазначав в своїх рішеннях (від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, від 02 лютого 2016 року у справі № 804/14800/14) Верховний Суд України спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або нена -лежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Окрім того, суд зазначає, що на теперішній час немає необхідності у існуванні арешту на майно, що належить позивачу, так як на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, cистемно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не заперечуються позовні вимоги, жодних доказів наявності на теперішній час на примусовому виконанні виконавчих документів, за якими боржником є [PERSON] станом на час звернення з цим позовом та до моменту ухвалення рішення, відповідачем до суду не надано, а також не надано доказів, які спростовують обставини, на які посилається позивач у позовній заяві ,враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Outcome: approved