Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання Наказу №339-ОС від 29.09.2017 року незаконним, поновлення на роботі на посаді менеджера (управителя) зі збуту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.09.2017 року по 02.02.2018 року в розмірі 8 064,80 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що 17.09.2014 року була прийнята на посаду менеджера (управителя) зі збуту за трудовим договором.\~ 29.09.2017 року відповідач звільнив її за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним та безпідставним виходячи з наступного: станом на 01 лютого 2018 року вона власноручно не писала і не підписувала заяви на звільнення за угодою сторін, а також не давала згоди на звільнення за угодою сторін, у неї не було волевиявлення звільнятися з роботи за угодою сторін, свій підпис в п. 17 трудового договору 19011402559 поставила під психологічним тиском відповідача. Вказує, що від неї вимагали звільнення з роботи за власним бажанням, або за угодою сторін у зв'язку з оптимізацією витрат відповідача, а також зберіганням її трудової книжки у відповідача. Її трудовий стаж до 01.01.2004р. нараховується на підставі внесених записів у трудову книжку, тому вона змушена була поставити, свій підпис в п.17 трудового договору 19011402559. Станом на 01 лютого 2018 року вона власноручно не написала і не підписала жодної заяви на звільнення. Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити на попередній роботі. Враховуючи також і те, що в результаті незаконного звільнення їй не було нараховано середньомісячну заробітну плату відповідач при поноволенні її на раніше займаній посаді зобовязаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. 12 березня 2018 року представником позивача [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просили визнати Наказ №339-ОС від 29.09.2017 року незаконним, поновити [PERSON] на роботі на посаді менеджера (управителя) зі збуту в [PERSON], стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2017 року до 02 лютого 2018 року в розмірі 16\~129 грн. 60 коп. (а.с.29, 30). Представник позивача в судовому засідання позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити з підстав викладених в позовній заяві, а також з підстав наведених у відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні позовні не визнала та просила відмовити у їх задоволені, а також просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності, оскільки позивачем строк звернення до суду із даним позовом пропущено без поважних причин. Подала до суду відзив на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно положень до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному\~ЦПК України\~порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано\~ст. 124 Конституції України. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5\~ст. 81 ЦПК України).\~\~ Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів. За змістом частини першої\~статті 3 КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до положень ч.1\~ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є угода сторін. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.18\~постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин. Посилання [PERSON] на те, що в момент видачі наказу про звільнення не було її волевиявлення на припинення трудового договору, оскільки вона взагалі не мала бажання припиняти трудові відносини з відповідачем (ні за угодою сторін, ні з інших обставин), не є підставою для визнання наказу незаконним, з наступного. Закон визначає, що трудова угода про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску роботодавця, не може створювати юридичних наслідків. Позивач та його представник зазначають про тиск на позивача з боку відповідача щодо підписання п.17 трудового договору, про те жодних доказів такого тиску та не можливості відмовитися від здійснення вказаної дії не надають. Судом встановлено, що в період з 17.09.2014 року по 29.09.2017 року ФОП [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових правовідносинах. 30.09.2017 року [PERSON] було власноручно написано на імя ФОП [PERSON] заяву про прийнятгя на роботу на посаду менеджера зі збуту з 02.10.2017 року. На підставі вказаної заяви, ФОП [PERSON] було видано Наказ № 58-К від 30.09.2017 року про прийняття на роботу [PERSON] на посаду менеджера (управителя) зі збуту з 02.10.2017 року на основне місце хоботи, з окладом згідно штатного розпису (а.с. 58, 59). Про факт трудових відносин між [PERSON] та ФОП [PERSON] свідчить також і те, що 26.01.2018 року на імя ФОП [PERSON] позивачкою було подано заяву про надання чергової відпустки з 30.01.2018 року по 08.02.2018 року, а також Наказ № 92-К від 26.01.2018 року, на підставі якого позивачці надавалася щорічна оплачувана відпустка терміном 10 календарних днів з 30.01.2018 року по 08.02.2018 року (а.с.60, 61). Отже, позивачка знала про припинення трудових правовідносин, ознайомившись при цьому з Наказом № 339-ОС від 29.09.2017 року, 29.09.2017 р., що засвідчується її особистим підписом із зазначенням дати у вказаному наказі (а.с.53). У ч. 4 п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що суд має з'ясовувати не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог. Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 4\~ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до\~статті 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до\~статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Як вбачається із встановлених обставин, позивач, знаючи про своє звільнення з роботи 29.09.2017 року та вважаючи його незаконним, жодним чином не вживала будь-яких заходів по захисту свого порушеного права. Належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду позивач не надав. Таким чином, позивачем не доведено, що після того, які вона дізналася про порушення свого права, і у неї існували об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом в суд у передбачений\~\~ст. 233 КЗпП\~України строк. Відповідно до ч.ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеним вимогам, позивачем не доведений належними доказами факт порушення відповідачем його законних прав і інтересів при звільненні. При цьому, суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що позивачем також без поважних причин пропущено строк звернення до суду та не заявлено клопотання про його поновлення. Однак, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови в позові тільки в разі доведеності позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, в звязку з необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою для залишення позову без задоволення. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 3, 21, 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 15, 16, 167 ЦК України,

Outcome: dismissed