Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди, в обґрунтування якого зазначила наступне. 20.07.1954 року рішенням Дзержинської райради її батьку [PERSON] була надана земельна ділянка під будівництво індивідуального жилого будинку за адресою: [ADDRESS] Був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку. У 1987 році був збудований жилий будинок і прибудинкові забудови. [PERSON] помер [INFO] року, після його смерті, за рішенням суду вона стала власником цього жилого будинку. Вона має державний акт, згідно якого їй на праві власності належить земельна ділянка для обслуговування жилого будинку в розмірі 0,2500 га. При оформленні документів на жилий будинок і земельну ділянку, було встановлено, що відповідач самовільно захватив частину земельної ділянки, яке виділено під утримання її жилого будинку, а саме: збудував там забудови, які заважають їй користуватися своєю земельною ділянкою. Згідно акту розгляду земельного спору від 09.03.2011 року, було встановлено, що відповідач забудував з порушенням будівельних норм на земельній ділянці, яка виділена їй під обслуговування жилого будинку наступні будівлі: вугільний сарай, гараж, літню кухню, сарай для дров, огорожу, навіс. Крім того, відповідач вчинив стік води під її будинок, внаслідок чого будинок приходить в непридатність. Для відновлення до належного стану вона уклала договір про проведення поновлювального ремонту на суму 5533 грн. На її звернення до відповідача про усунення порушень, він не реагує. Своїми діями відповідач заподіює їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона будучі у похилому віці, постійно хворіє, вимушена витрачати час, кошти, для створення нормального образу свого життя. Постійно відчуває моральні страждання, нервові стреси, у зв'язку з чим погіршується її стан здоров'я. Моральну шкоду вона оцінює у 5000 грн. Просить винести рішення, яким зобов'язати [PERSON] звільнити від забудов частину земельної ділянки, яка належить [PERSON] ( [ADDRESS]), шляхом знесення будівель: сараю «М», 1959 року забудови, гаражу «З», 1981 року забудови, літньої кухні «Б», 1959 року забудови, бані «Ж», 1973 року забудови, сараю для зберігання вугілля і навісу; зобов'язати [PERSON] привести частину земельної ділянки, яка належить [PERSON] ( [ADDRESS]), зайнятої під незаконними забудовами у первісний стан, відновивши родючий шар землі; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 5553 грн. та увідшкодування моральної шкоди 5000 грн. Ухвалою суду від 14.07.2017 року в якості співвідповідача до участі у справі залучено [PERSON]. Позивач у судове засідання не з'явився. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі. Дав пояснення, які за змістом відповідають викладеному у позовній заяві. Наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Також просив суд стягнути усі судові витрати з відповідачів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Як встановлено судом, згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] [NUMBER], [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] 12 вересня 2015 року зареєстрували шлюб, про що 12 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Старокостянтинівського районного управління юстиції у Хмельницькій області зроблено актовий запис № 206. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 248 Т1). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що обставини та факти наведені у позові не підтверджено жодними доказами та є такими, що не відповідають дійсності. Об'єкти будівництва на земельній ділянці, яка належить відповідачу не є самовільно збудованими, жоден із цих об'єктів будівництва не розміщений на земельній ділянці позивача, вважав що жодної шкоди позивачу відповідачем не спричинено, розмір моральної і матеріальної шкоди визначений позивачем безпідставно. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Подала до суду письмові заперечення проти позову, які по суті аналогічні запереченням представника відповідача [PERSON]. Просила справу розглядати за її відсутності. Наполягала на тому, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості та розумності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України) (п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6,). В силу ст. 152 ЗК України та ст. 391 ЦК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу про державну реєстрацію прав, будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 5 Т.1). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, яка розташовано за адресою: [ADDRESS] площею 0,2500 га. (а.с. 4 Т.1). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 48-51 Т.2), 1\\4 частина земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS], належать на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER], виданого 08.04.2014 року. 3\\4 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS], належать на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування № 2340 від 24.09.2013 року. 1\\4 частина житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER], виданого 08.04.2014 року. 3\\4 частини житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS], належать на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування № 2338 від 24.09.2013 року. Отже, на сьогоднішній день, сторони є суміжними землекористувачами. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, позивач зазначав, що відповідачем самовільно побудовано об'єкти будівництва, які частково розташовані на території земельної ділянки, яка належить позивачу. Проте, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1 ст. 376 ЦК України). Будівництво, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ( п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Отже, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Судом у судовому засіданні досліджено акт розгляду земельного спору за адресою: [ADDRESS] який складений 098.03.2011 року. Комісією Кіровської селищної ради, встановлено, що по межі на земельній ділянці по [ADDRESS] збудовані господарські будівлі: сарай «М», 1959 року забудови, гараж «З», 1981 року забудови, літня кухня «Б», 1959 року забудови, баня«Ж», 1973 року забудови, забудови: сарай «М», гараж «З», баня «Ж» - збудовані самовільно. Сарай для зберігання вугілля в технічному паспорті відсутній. Також було встановлено, що сарай для зберігання вугілля на 0,35 м. заходить на земельну ділянку по [ADDRESS]. Комісією були надані висновки і пропозиції: [PERSON] ввести до експлуатації самовільно збудовані господарські будівлі, ліквідувати сарай для зберігання вугілля, який збудований з порушенням будівельних норм, направити стік води з господарських будівель (сарай, літня кухня, баня) з таким розрахунком, щоб він не спричиняв шкоди сусідній ділянці, сараю для зберігання вугілля і навісу (а.с. 12 Т.1). Досліджений у судовому засіданні технічний паспорт будинку який розташований за адресою [ADDRESS], не містить відомостей, відносно того, що господарські будівлі: сарай «М», 1959 року забудови, гараж «З», 1981 року забудови, літня кухня «Б», 1959 року забудови, баня «Ж», 1973 року забудови, забудови: сарай «М», гараж «З», баня «Ж» - збудовані самовільно і розташовані на земельній ділянці, яка належить позивачу (а.с. 251-253 Т.1). З дослідженої у судовому засіданні технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та складання зведеного кадастрового плану земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 115-138 Т.1) не видається можливим встановити обставини того чи збудовані зазначені об'єкти будівництва самовільно і чи розташовані вони на земельній ділянці, яка належить позивачу. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Судом у судовому засіданні неодноразово було роз'яснено представнику позивача і представнику відповідача [PERSON] частину 4 статті 10 ЦПК України, щодо їх прав та обов'язків, попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте представник позивача пояснив, що вважає обов'язком відповідачів надати суду висновок експерта, представник відповідача [PERSON] зазначив, що це є обов'язком позивача. Таким чином, позивачем і представником позивача не доведено суду належними та допустимими доказами наявність обставин самочинного будівництва відповідачами об'єктів будівництва з частковим їх розташуванням на земельній ділянці, яка належить позивачу, а також обставин що підтверджують спричинення матеріальної і моральної шкоди позивачу, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Проте, незважаючи на роз`яснення під час судового засідання сторонам правових наслідків заявлення або не заявлення клопотання про призначення відповідної судової експертизи, останні відмовилися скористатися цим процесуальним правом. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача звільнити від забудов частину земельної ділянки, яка належить [PERSON] ( [ADDRESS]), шляхом знесення будівель: сараю «М», 1959 року забудови, гаражу «З», 1981 року забудови, літньої кухні «Б», 1959 року забудови, бані «Ж», 1973 року забудови, сараю для зберігання вугілля і навісу; зобов'язання відповідача привести частину земельної ділянки, яка належить [PERSON] ( [ADDRESS]), зайнятої під незаконними забудовами у первісний стан, відновивши родючий шар землі не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю таких. Стосовно вимог позивача, про стягнення матеріальної і моральної шкоди з відповідачів, то суд вважає за необхідне відмовити в цій частині позовних вимог виходячи з такого. Як передбачено ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК, статті 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі. Пунктом 7 цієї Постанови визначено, що [PERSON] слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до аналізу загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань, закріплених в частині 1 ст.1166 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що вказана правова норма містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення), яке поділяється на такі складові: 1) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між двома першими елементами, г) вина завдавача шкоди. І лише доведеність сукупності вказаних вище елементів настання деліктної відповідальності може бути правовою підставою для відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивачем і представником позивача не доведено тих обставин справи, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, а саме, не доведено неправомірність дій відповідачів. Отже, відсутність цього елементу виключає підстави для стягнення з відповідачів заявленої позивачем матеріальної шкоди. Виходячи із зазначеного, у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди слід відмовити. У зв'язку із недоведеністю позивачем протиправної поведінки відповідачів, а також з огляду на наведений вище аналіз правових норм, не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з відповідачів моральної шкоди. У підсумку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed