Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради та [PERSON] та просить визнати право власності за законом на спадкове майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року. У підтвердження своїх вимог посилається на те, що [INFO] року померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на вищезазначену квартиру, та позивачка, як спадкоємець першої черги, звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на момент визнання договору довічного утримання недійсним відчужувач [PERSON] померла та не встигла перереєструвати право власності на своє ім'я. Представник Одеської міської ради позов не визнав та подав до суду заперечення у яких просив відмовити у задоволені позову. Також було надано заяву про розгляд справи без участі Одеської міської ради. [PERSON] також позов не визнала та подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила усунути від права спадкування за законом [PERSON] на спадкове майно залишене після смерті спадкодавця [PERSON], встановити факт проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] більш п'яти років на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS], та визнати право власності за [PERSON] на спадкове майно залишене після смерті [PERSON], а саме на квартиру [ADDRESS]. У підтвердження своїх вимог відповідачка посилається на те, що вона проживала разом з [PERSON] з 2003 року, доглядала за нею та сплачувала всі комунальні послуги, та у разі усунення [PERSON] від права на спадкування за законом виступає як спадкоємець четвертої черги після смерті [PERSON] Вислухавши пояснення сторін по справі, їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, а в задоволені зустрічного позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 25.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-735, за яким [PERSON] передано у власності квартиру під [ADDRESS] Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.10.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] вищезазначений договір довічного утримання визнано недійсним та сторони правочину повернуті в попередній стан. Зазначене рішення суду сторонами оскаржено не було та набрало законної сили. Після цього у [PERSON] виникло право на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] та вона звернулася з заявою до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у зв'язку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини. 11.06.2014 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси винесено рішення, яким [PERSON] встановлено додатковий строк для прийняття спадщини в порядку спадкування за законом, та [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у зв'язку з тим, що на момент визнання договору довічного утримання недійсним відчужувач [PERSON] померла та не встигла перереєструвати право власності на своє ім'я. З матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON], яка була досліджена у судовому засіданні, вбачається, що спадкоємець до майна померлої є [PERSON], яка звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою, та є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину в установленому законом порядку, згідно ст. ст. 1268 та 1269 ЦК України, тому як подала заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Право власності на спадкове майно, яке не було належним чином зареєстроване, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки відповідно до інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, вбачається, що право власності на нерухоме майно також виникає з дня вступу в законну силу рішення суду, яким визнано право власності на майно, а не з моменту державної реєстрації. Крім того, суд враховує, що в Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). В п. 6 цього ж Пленуму прописано, що «незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна». При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). З вищевказаних підстав суд не може погодитись з правовою позицією Одеською міської ради про те, що відсутність державної реєстрації є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним з таких способів є визнання права, в тому числі і права власності. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно встановлення факту проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON], померлої [INFO] року, більш п'яти років на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що [PERSON] не представила об'єктивних та достовірних доказів в підтвердження свої вимог, але повинна була надати їх на підставі ст. 60 ЦПК України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] періодично проживала з [PERSON] у належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS], однак цей факт не можна вважати підставою для встановлення юридичного факту постійного проживання однією сім'єю з наступних підстав. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. А у [PERSON] є місце реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту, яка знаходиться у матеріалах справи. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статі 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. А з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04.12.1971 року та по теперішній час з [PERSON] Цей факт було підтверджено [PERSON] у судовому засіданні. Таким чином, на думку суду, сам факт перебування в зареєстрованому шлюбі у спірний період виключає її з кола спадкоємців четвертої черги. Також, згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. [PERSON] не було доведено того факту, що вони разом з [PERSON] вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, крім того, цей факт достовірно не підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані у судовому засіданні та вказали, що [PERSON] часто відвідувала [PERSON], допомагала їй, проте факт спільного проживання відповідачки зі спадкодавцем свідками не підтверджений. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, суд вважає, що [PERSON] не довела належними доказами факту проживання разом із померлою [PERSON] однією сім'єю більш п'яти років на час відкриття спадщини. Відносно позовних вимог [PERSON] про усунення від права на спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] судом встановлено наступне. У підтвердження свої вимог [PERSON] посилається на те, що останні роки життя [PERSON] була у безпорадному стані, постійно потребувала догляду за нею, а також той факт, що ніхто крім неї не доглядав за [PERSON] Однак ці факти спростовуються показами свідків, як зі сторони позивача, так і з сторони відповідача, які заявили, що [PERSON] могла самостійно пересуватися, виходила на прогулянки та вела звичайний образ життя. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Жодний з цих фактів [PERSON] доведено не було. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. [PERSON] не доведено, що померла [PERSON] перебувала у безпорадному стані та потребувала її допомоги, що підтверджується висновком проведеної експертизи у вищезазначеній цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним. Також, у судовому засіданні встановлено, що померла [PERSON] самостійно пересувалась, виходила на двір, гуляла, що лише спростовує той факт, що вона була у безпорадному стані. Також цей факт підтвердили свідки, які були допитані у судовому засіданні, які також пояснили суду що [PERSON] отримала пенсію була матеріальна забезпечена. Крім того, [PERSON] не може вимагати усунути [PERSON] від спадкування тому, що судом встановлено, що вона не є спадкоємцем за законом наступних черг. Про це вказано в ст. 1259 ЦК України. Таким чином, [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу вищевказаних обставин, що вона повинна зробити згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, враховуючи вищезазначене, суд не може визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно залишене після смерті [PERSON] Крім того, суд враховує той факт, що у листопаді 2013 року [PERSON] було подано позов до [PERSON], в якому вона просила, як наслідок недійсності правочину, стягнути з неї відшкодування матеріальної шкоди у вигляді вартості квартири, яка була предметом договору довічного утримання. Цей факт говорить про визнання [PERSON] права власності на вищезазначену квартиру за [PERSON] У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом [PERSON] після смерті [PERSON], немає підстав для визнання права власності на спадкове майно залишене після смерті [PERSON], а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], за [PERSON]. в порядку спадкування після смерті [PERSON] На підставі ст. 88 ЦПК України суд проводивши розподіл судових витрат, стягує з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved