Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 50 га за адресою: [ADDRESS] . Відповідач являється сином позивача. Родинні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведуть, не спілкуються, відповідач не надає позивачу, як матері та власнику будинку жодної матеріальної чи іншої допомоги в утриманні будинку. Відповідач фактично позбавляє позивача, як власника будинку права користуватися своєю власністю в обсязі, якому позивач вважає потрібним володіти та користуватися. Відповідач без її згоди вселив до будинку свою дружину [PERSON] , яка почала встановлювати свої правила співжиття у будинку та зробили неможливим проживання сторін в одному будинку. Відповідач не узгоджує із позивачем, як власником будинку правила спільного проживання, порядок користування її майном, разом з дружиною без дозволу користуються майном позивача, як рухомим так і не рухомим, у будинку відбуваються постійні конфлікти, суперечки. Позивач неодноразово вимагала від відповідача виселитися із будинку добровільно, як у усній так і в письмовій формі. Зазначає, що як власник будинку та земельної ділянки має на свій розсуд володіти та користуватися будинком, незалежно від волевиявлення відповідача, а фактично склалися такі обставини, що вона не може користуватися своїм майном, так як відповідач усілякими способами обмежує таке її право. Вважає, що не має можливості у подальшому спільно проживати із відповідачем, вирішення конфлікту можливе тільки за умови виселення відповідача із будинку, який їй належить. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого вважає, що позовні вимоги є безпідставними. Зазначені обґрунтування не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в той час коли права людини, що невідривно пов`язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні. Він як рідний син позивача з початку народження і по даний час проживає у будинку своїх батьків. Його батьки розлучилися, після чого його батько відчужив свою половину будинку та земельної ділянки на користь його матері, згідно договору купівлі-продажу та дарування відповідно, з умовою, що його частка залишиться відповідачу, чого позивач не дотрималася і прагне будь що виселити свого сина з батьківської оселі на вулицю. Окрім, думки висловленої в позовній заяві позивач нічим не підтверджує факти зазначені нею в самому позові, як причину виселення, пояснення свідків вважає не допустимими та не правдивими. Відповіді з органів поліції на заяви позивача, свідчать про те, що факти з яким позивач зверталась до органів поліції в ході проведених перевірок не знайшли свого підтвердження, розцінює дані звернення як засоби тиску на нього, щоб він виселився з житлового будинку добровільно. Він проживає у даному будинку разом зі своєю дружиною та донькою. Висиливши його з указаного житлового будинку, позивач порушить його Конституційне право на житло, чим передбачена можливість стабільного користування житлом та руйнує сімейні відносини між ним, його дружиною та донькою. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Зазначили, що позивач є одноособовим власником житлового будинку, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні своїм майном та порушує її права. Неодноразово зверталась до поліції та згідно постанови Черкаського районного суду Черкаської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували, проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх не обґрунтованими. Відповідач вважає, що позивач сама провокує між ними конфлікти. Сторони ведуть спільне господарство, а тому він вважає, що у нього є всі підстави проживати у житловому будинку. С приводу притягнення його до адміністративної відповідальності зазначив, що працівники поліції під час складання протоколу пояснили йому, що протоколи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП будуть складені на всіх членів сім`ї, в тому числі на його матір, в зв`язку з чим погодився на складання протоколу та надання пояснень працівникам поліції, однак його мати до адміністративної відповідальності не притягувалась. У судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] , яка повідомила суду, що спілкується з позивачем та підтверджує факт, що між сторонами часто виникають конфлікти та сварки. Коли позивач хворіла, син вимкнув котел та поїхав на весь день, залишивши її. Вона неодноразово спостерігала наслідки їх конфліктів, а саме що позивач готувала їжу в сараї, так як з будинку відповідач її вигнав, у неї не було доступу до теплиці, огороду та гаражу. Відповідач негативно відноситься до своєї матері, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою. Свідок [PERSON] у судовому засідання надав пояснення, що з 1997 року знає позивача та її сина. Син до матері завжди ставився негативно, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою. Останнім часом бачив, що на господарських спорудах, на території їх земельної ділянки, розміщені замки та позивач не має до них доступу. Позивач більшість часу проводить у сараї, де готувала собі їжу, в будинок її відповідач не допускав. У судовому засіданні свідок [PERSON] , який являється братом відповідача, надав покази, що будинок за адресою: [ADDRESS] будували їх батьки. Після сварки батьки почали жити окремо, а вони залишились жити з матір`ю. Він прожив з ними пів року, після чого мати його вигнала та він почав жити з батьком. Відповідач залишився жити з матір`ю, яка на нього тисне. Брат зробив ремонт у будинку. Мати створювала конфліктні ситуації, викликала поліцію. Зазначив, що обмежень щодо користування будинком позивачу не створювали. Брат збудував теплицю за власний кошт та своїми силами зробив ремонт у будинку, мати давала деякі кошти на матеріали. У судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду, що коли приходили до них чули сварки між позивачем та відповідачем з побутових питань. Щодо обмеження доступу позивача до будинку та господарських приміщень нічого не чули та зазначили, що позивач має вільний доступ до будинку. Свідок [PERSON] у судовому засідання надав пояснення, що проживав з позивачем, після сварки розлучились та він переїхав у новобудову. Молодший син лишився жити з позивачем та вона вимагала переоформити будинок на неї. В подальшому у нотаріальній конторі він мав намір переоформити будинок на меншого сина, однак нотаріус повідомив, що це неможливо та вони уклали договір купівлі-продажу. Суд, заслухавши думку учасників процесу, пояснення свідків. дослідивши письмові матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного окуту Висоцькою С.І., зареєстрованого в реєстрі за №3581, власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON] . Згідно договору дарування земельної дільнки від 06 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного окуту Висоцькою С.І., зареєстрованого в реєстрі за №3586, власником земельної ділянки розміром 0,50 га, яка розташована на території с.Нечаївка, Вергунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, цільове призначення якої - ведення особистого підсобного господарства являється [PERSON] . Відповідно до письмових пояснень свідків [PERSON] від 10.06.2018 року, [PERSON] від 20.06.2018 року між позивачем та відповідачем існують постійні конфлікти та сварки з приводу побутових питань, користуванням будинком та господарськими спорудами, що створює перешкоди та незручності для їх спільного проживання. Згідно письмових свідчень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 21вересня 2018 року відповідач дозволив проживати у будинку за адресою: [ADDRESS] без дозволу його власника [PERSON] , своїй дружині - [PERSON] . Заявою про припинення ведення господарства, повернення майна із незаконного володіння та добровільне виселення із житлового будинку [PERSON] від 26 липня 2018 року, остання просила свого сина [PERSON] повернути усе належне їй майно, яке перебуває у нього та дружини у самовільному володінні та користуванні, припинити ведення ним та його дружиною у її господарстві будь-якого господарства, у тому числі, утримання худоби, вирощування овочів, зернових тощо та добровільно виселитися із її будинку. Дана заява залишена без відповіді. Позивач неодноразово зверталась до Черкаського районного відділення поліції Черкаського відділу поліції з повідомленнями про злочин та скаргою, щодо приниження її честі та гідності, домашнього насильства відповідачем та його дружиною та проханням притягнути її сина до відповідальності, що підтверджується повідомленнями про злочин від 28.03.2018 року, 04.04.2018 року та від 25.04.2018 року, скаргами від 25.06.2018 року та 05.11.2018 року. Згідно постанови Черкаського районного суду Черкаської області від 04 червня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Частина 1 ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 386 ЦК України визначено - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 вказує, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Враховуючи, наявні у матеріалах докази та пояснення, надані у судовому засіданні, встановлено, що відповідач систематично порушує умови співжиття, спільне господарство з позивачем не веде, порушує законні права, свободи та інтереси останньої, що позбавляє позивача права користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Також, суд приймає до уваги, пояснення позивача, підтверджені письмовими доказами, що вона неодноразово зверталася до органів Національної поліції з приводу неправомірних дій відносно неї з боку відповідача, проте вказані заходи впливу виявились безрезультатними. На підставі викладено, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача. Як вбачається з квитанції №1 від 05 жовтня 2018 року, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved