Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 24 квітня 2018 року, яка станом 20.04.2021 складає 16 064,74 гривень.В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 24 квітня 2018 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачеві грошові кошти в розмір 8800 гривень, які останній зобов`язався повернути до 24.10.2018, що підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору, відповідач також зобов`язався за користування грошовими коштами сплатити проценти із розрахунку 10% від всієї суми коштів щомісяця. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 24.04.2018, яка становить16 064 гривні 74 копійок, яка складається з суми неповернутої грошової позики у розмірі 8800 гривень, процентів за користування позикою у розмірі 5280,00 гривень, 3% (трьох відсотків) річних у розмірі 656,74 гривень, суми інфляційних втрат у розмірі 1328,00 гривень. Ухвалою від 12.05.2021 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. На виконання ухвали суду від 12.05.2021, стороною позивача надано оригінал грошової розписки від 24.04.2018. На розгляд справи в судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. На розгляд справи в судове засідання відповідач не з`явився, через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне. В своєму відзиві відповідач не заперечує, що власноруч 24.04.2018 склав розписку, однак гроші не отримував. Крім того, зазначає, що дана розписка не містить дати повернення коштів. Також через канцелярію суду відповідачем подано клопотання, в якому просив витребувати оригінал розписки від 24.04.2018 та розглянути справу без його участі. Будь-яких інших клопотань стороною відповідача заявлено не було. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.04.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, у відповідності до умов якої позивач надала відповідачу позику у розмірі 8800 гривень строком на шість місяців, тобто до 24.10.2018 зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 10% в місяць із розрахунку усієї суми займу. Розписка складена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Факт отримання позики в зазначеному розмірі підтверджується розпискою [PERSON] від 24.04.2018, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. Стороною позивача 29.06.2021 надано оригінал грошової розписки від 24.04.2018, який долучено як доказ до матеріалів справи. В зв`язку з чим клопотання відповідача, яке надійшло 29.06.2021 електронною поштою на адресу суду, про витребування оригіналу розписки, суд залишає без задоволення. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Позичальник [PERSON] свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки, який міститься в матеріалах справи. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України за своєю природою відрізняються від процентів, що підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (статті 536, 1048 ЦК України). У встановленому ст.ст.536, 1048 ЦК України порядку проценти нараховуються як плата за правомірне користування чужими грошовими коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені вказаними статтями проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього до боржника застосовується відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання і стягненню підлягають три відсотки річних та інфляційні збитки. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 295/2183/17, від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц. Судом встановлено, що грошові кошти за вищезазначеним договором позики отримані відповідачем [PERSON] особисто, що підтверджується долученою до позову розпискою від 24.04.2018. В цій же розписці встановлено строк, на який позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 8800 грн. - шість місяців. Щодо посилання сторони відповідача на те, щовін не отримував кошти від позивача, суд зазначає наступне. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем жодних доказів щодо не отримання ним грошових коштів суду не надано. Тому, судом не може бути прийнято до уваги як доказ того, що відповідач не отримував грошові кошти лише пояснення сторони відповідача по даному факту. Позивачем доведено факт отримання коштів відповідачем шляхом надання оригіналу розписки від 24.04.2018, а відповідач відповідно до вимог ст.ст.76, 81 ЦПК України це не спростував. За умовами договору позики від 24 квітня 2018 року сторони погодили сплату процентів за користування позикою у розмірі 10% в місяць із розрахунку усієї суми займу. Тобто, щомісячний процент у розмірі 10% за користування позикою в сумі 8800 гривень становить 880 гривень. Строк дії зазначеного договору, з 24.04.2018 по 24.10.2018 становить 6 місяців, тобто загальна сума процентів, що підлягає стягненню за договором позики від 24.04.2018 становить 880 х 6 = 5280 гривень. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що «3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).». Отже, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, за період прострочки з 24.04.2018 по 20.04.2021 заборгованість за договором позики від 24.04.2018 становить 16 064 гривні 74 копійок, яка складається з суми неповернутої грошової позики у розмірі 8800 гривень, процентів за користування позикою у розмірі 5280,00 гривень, 3% (трьох відсотків) річних у розмірі 656,74 гривень, суми інфляційних втрат у розмірі 1328,00 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 24.04.2018 у сумі 16 064 гривні 74 копійок. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи ту обставину, що позивачем згідно з квитанцією №П541/10104230/1 від 20.04.2021 сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. за подання позовної заяви, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 908,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved