Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів з відповідача в розмірі 124032 грн., в обґрунтування якого вказує, що 23 вересня 2013 року уклала з відповідачем по справі з метою вирішення майнових питань подружжя договір позики за яким передала відповідачу грошові кошти в сумі 5 тис. доларів США, а відповідач у свою чергу зобовязувався повернути вказані кошти до 23 січня 2014 року в підтвердження чого власноручно написав розписку про визнання свого боргового зобовязання. Однак, в порушення договірних зобов'язань та на неодноразові звернення позивача, відповідач у визначений договором строк борг позивачу не повернув, що є підставою звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики та судових витрат. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю на підставах вказаних у позові, наполягає на їх задоволенні. Просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики, що визнано відповідачем в якості боргового зобовязання, про що свідчить власноруч написана ним розписка в розмірі 5 тис. доларів США, що на день звернення до суду еквівалентно 124032 грн. та судові витрати. Додатково суду пояснив, що в період коли сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі, однак сімейні стосунки фактично були припинені, позивачем, було надано [PERSON] по його проханню грошові кошти, що були її особистою приватною власністю, у розмірі 5 тис. доларів США, а останній зобовязувався повернути вказані кошти, або майно відповідної вартості за згодою позичкодавця, у такому ж розмірі у строк до 23 січня 2014 року, що було зафіксовано в письмовій розписці від 23.09.2013 року. Однак станом на серпень 2016 року відповідач свого зобовязання не виконав, грошові кошти не повернув. Згідно довідки банківської установи, курс національної валюти по відношенню до долара США станом на 01.08.2016 року становить 100 дол. 2480.6544 грн. З урахуванням курсу валют станом на день звернення до суду заборгованість відповідача становить 124032 грн. Позивач [PERSON] повністю підтримала пояснення її представника, також просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON], та його представник за довіреністю [PERSON], будучи неодноразово повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання 24.02.2017 року не зявилися, не повідомивши суд про причини неявки; у судове засідання 17.05.2017 року відповідач та його представник, також повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявилися, відповідачем подано заяву про перенесення слухання справи у звязку з сімейними обставинами, однак до суду не надано доказів поважності неявки в судове засідання та документів, що підтверджували наявність обставин, що зумовили неявку його в судове засідання та перенесення слухання справи; в судове засідання 08.06.2017 року ні відповідач, ні його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не зявилися, не повідомивши суд про причини неявки. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В раніше поданих запереченнях, представник відповідача за довіреністю [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Свої заперечення обґрунтовував тим, що хоча відповідач дійсно отримав від позивача грошові кошти у обумовленому розмірі, але метою надання відповідного боргового документу була домовленість сторін щодо поділу спільного майна. Так представник відповідача вказує, що за вказані кошти, які були обєктом спільного сумісного майна подружжя, за домовленістю з позивачем він мав придбати собі житловий будинок, залишивши їй у власності будинок в якому вони спільно проживали в період шлюбу. Після розірвання шлюбу, [PERSON] придбав житловий будинок по вул.. Маяковського, 30 в м. Генічеськ, однак позивач в порушення домовленостей, звернулася до суду з позовом про поділ вказаного житлового будинку, та відповідно до рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18.11.2015 року набула права на ? частину цього будинку. Вказує, що даним рішенням суду було встановлено факт передачі грошових коштів, що були спільною власністю подружжя, в якості авансу продавцю в період перебування сторін у шлюбі, а отже вказані кошти які є предметом спору на думку представника позивача не є особистою власністю одного з подружжя, та спір про їх поділ було вирішено судовим рішенням, яким здійснено поділ житлового будинку. Просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України надається право громадянам на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, для чого у відповідності з вимогами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 23 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] передала, а [PERSON] отри мав грошові кошти в розмірі 5 тис. доларів США. Як вбачається з долучених до позову документів вказані правовідносини сторонами було оформлено у вигляді боргової розписки, за якою [PERSON] визнав своє боргове зобовязання перед [PERSON] та зобовязувався до 23 січня 2014 року передати позивачеві грошові кошти в обумовленому сторонами розмірі, або майно відповідної вартості за згодою [PERSON] Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується\~\~повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж\~\~кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст. 1047 цього Кодексу, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила цієї статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі. В порядку ч.1 1049 вказаного Кодексу, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти позивачу у визначений борговим документом строк не повернув. Таким чином, на день звернення позивача до суду загальна сума боргу відповідача за договором позики, з урахуванням курсу національної валюти по відношенню до долара США станом на 01.08.2016 року становить 124032 гривень, та відповідачем не надано доказів виконання даного договірного зобов'язання. Посилання представника позивача, щодо того, що вказані кошти сторонами було скеровано на придбання житлового будинку та наявність між сторонами домовленостей щодо поділу майна, жодним належним чи допустимим доказом ні відповідачем ні його представником не доведено. До суду не надано жодного договору між сторонами щодо розподілу майна та грошових коштів. Крім того вказані доводи відповідача заперечувалися представником позивача, який вказував що вони є голослівними та жодним чином не підтверджені. Натомість позивачем надано суду боргову розписку, відповідно до якої відповідач зобовязувався повернути кошти у обумовленому сторонами розмірі, а факт отримання коштів у вказаному розмірі визнано представником відповідача у його ж запереченнях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]В про стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: approved