Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього матеріальних збитків та моральної шкоди, в сумі відповідно 6412 грн. 11 коп. (вартість пошкодженого пальто в сумі 1100 грн. та витрати на лікування в сумі 5312 грн. 11 коп.), та 5000 грн., і судових витрат в сумі 551 грн. 20 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.01.2016 року близько 22 години 00 хвилин на вулиці Першотравневій в м. Барвінковому Харківської області [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 21053, номерний знак 51178ОН, в темну пору доби допустив наїзд на неї, [PERSON], яка рухалась по узбіччю дороги, і в результаті їй було завдано легкі тілесні ушкодження. В результаті завданих їй тілесних ушкоджень вона змушена була лікуватися в Барвінківській ЦРЛ: з 20 січня 2016 року по 02 лютого 2016 року в хірургічному відділенні, з 02 лютого 2016 року по 11 лютого 2016 року в терапевтичному відділенні, і на придбання ліків витратила загалом 5312 грн. 11 коп. В результаті ДТП було зіпсовано її пальто вартістю 1100 грн. З постанови судді Барвінківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2016 року в справі № 611/83/16-п вбачається, що [PERSON] визнано винним у порушенні п.п. «а», «д» п. 2.10 ПДР України і скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1224 КУпАП. Відповідач в добровільному порядку збитки позивачу не відшкодував. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги. Відповідач позов визнає частково, пояснивши, що 14 січня 2016 року близько 22 години він, керуючи автомобілем ВАЗ 21053, номерний знак 51178ОН, на невеликій швидкості їхав по вулиці Першотравневій в м. Барвінковому Харківської області. На автомобілі було включено ближнє світло фар. Покриття дороги було дуже слизьким, і він на невеликій швидкості рухався по колії близько до середини проїзної частини. Під час руху він вчасно не побачив пішохода, яка йшла по колії майже посередині дороги в попутному напрямку, а коли загальмував, автомобіль на слизькій дорозі зразу не зупинився, а сунувся і при цьому штовхнув пішохода. Після зупинки він вийшов з автомобіля і підійшов до пішохода, жінки, яка вже підвелася з землі. На його запитання жінка відповіла, що з нею все нормально і вона не потребує допомоги. Будь яких претензій жінка до нього не предявляла. Після цього він продовжив рух додому. Позов він визнає частково, оскільки вважає, що [PERSON] теж порушила Правила дорожнього руху. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.01.2016 року близько 22 години 00 хвилин на вулиці Першотравневій в м. Барвінковому Харківської області сталася ДТП за участю автомобіля ВАЗ 21053, номерний знак 51178ОН, під керуванням [PERSON], та пішохода [PERSON], в результаті наїзду автомобіля на пішохода [PERSON] були спричинені легкі тілесні ушкодження. Свідок [PERSON], викликаний за клопотанням позивача, показав в суді, що 14.01.2016 року близько 22 години 20 хвилин він йшов з дому в напрямку центру міста по вулиці Першотравневій, по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. По цій же вулиці назустріч йому йшла [PERSON], одягнена була в темне пальто, на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів не мала, освітлювальних приладів в руках не мала, вона рухалась по правій стороні проїзної частини відносно напрямку її руху, метрах в 1,5 від її краю. Узбіччя дороги не було розчищено, по ньому ніхто не рухався. В цей же час в попутному [PERSON] напрямку позаду неї рухався автомобіль ВАЗ 2105 світлого кольору, рухався по колії ближче до лівого краю проїзної частини по ходу свого руху зі швидкістю не більше 10 км/год. Коли автомобіль знаходився в 6 7 метрах від нього, водій різко повернув праворуч і продовжував рух, не змінюючи при цьому швидкості, на відстані близько 1 метра від правого краю проїзної частини. Це місце погано освітлювалось. Напроти заїзду в двір автомобіль різко повернув праворуч, зачепивши при цьому пішохода [PERSON], і зупинився. Водій вийшов з автомобіля, став вибачатися. Допомогу не пропонував. Коли він, [PERSON], сказав, що треба викликати ДАІ, водій сів до автомобіля і поїхав з місця ДТП. [PERSON] скаржилась, що у неї болить рука і плече. До місця ДТП відразу ж підійшов перехожий [PERSON], і вони вдвох відвели [PERSON] до відділення МЧС, що розташоване неподалік від місця ДТП, і працівники відділення викликали швидку допомогу і працівників поліції. Карета швидкої допомоги забрала [PERSON], а він пішов додому. Свідок [PERSON], викликаний за клопотанням позивача, показав в суді, що 14.01.2016 року близько 22 години він йшов по вулиці Першотравневій з магазину «Їжачок» додому, він живе на цій вулиці в будинку № 40. Йшов тротуаром, який був слизьким, але рухатись по ньому було можна. Біля аптеки тротуар був розчищений. Його обігнала жінка, одягнена в темне пальто, на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів не мала, освітлювальних приладів в руках не мала, вона йшла не тротуаром, а по проїзній частині дороги ближче до правого краю. Узбіччя дороги розчищено не було. Пройшовши аптеку, він почув звук удару і крик, глянув на дорогу і побачив, що на дорозі стоїть автомобіль ВАЗ світлого кольору і перед ним, праворуч, лежала жінка. Автомобіль знаходився недалеко від правого краю проїзної частини. Він одразу підійшов до місця ДТП, підійшов і чоловік, який йшов по дорозі у зустрічному автомобілю напрямку. Місце ДТП не освітлювалось. Чоловік допоміг жінці підвестися з землі, в цей час водій вийшов з автомобіля. На запитання водія жінка відповіла, що у неї болить бік. Коли стали обговорювати необхідність виклику швидкої допомоги і працівників поліції, водій поїхав з місця ДТП. Він з чоловіком відвели [PERSON] до відділення МЧС, що розташоване неподалік від місця ДТП, після чого він пішов додому. Свідок [PERSON], викликаний за клопотанням відповідача, показав в суді, що 14.01.2016 року близько 21 години він як пасажир їхав в автомобілі Ваз 2105 під керуванням його товариша [PERSON] Сидів він на задньому пасажирському сидінні. Автомобіль рухався по вулиці Першотравневій з центру міста в напрямку вулиці Кут зі швидкістю 10 15 км/год. Близько до правого краю проїзної частини. Дорога була слизька, на дорозі були колії. Коли автомобіль проїхав аптеку, він раптом побачив на дорозі жінку, одягнену в темне пальто, вона виникла раптово, в нього навіть склалося враження, що вона переходила дорогу. В цей момент відстань до жінки була близько 1 метра. Жінка знаходилась на правій смузі щодо напрямку руху автомобіля, на відстані близько 1,5 метра від правого краю проїзної частини, в якому напрямку рухалась жінка, він не може сказати. До цієї миті [PERSON] ніяк не реагував, рухався прямолінійно, а потім різко загальмував і одночасно різко звернув ліворуч. Удару він не відчув, але йому здалося, що автомобіль зачепив жінку. Автомобіль зупинився, [PERSON] вийшов з нього, а він залишився в салоні. З автомобіля він бачив, що неподалік стоять жінка і чоловік, здається, один, [PERSON] підійшов до них і про щось з ними розмовляв, йому не було чути. Потім [PERSON] повернувся до автомобіля, сказав, що все в порядку, і відвіз його, [PERSON], додому. З постанови судді Барвінківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2016 року в справі № 611/83/16-п вбачається, що [PERSON] визнано винним у порушенні п.п. «а», «д» п. 2.10 ПДР України і скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1224 КУпАП, за наступних обставин. 14 січня 2016 року близько 22 години на вулиці Першотравневій в м. Барвінковому Харківської області [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 21053, номерний знак 51178ОН, в темну пору доби, не оцінив дорожні умови, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода [PERSON], яка в результаті отримала легкі тілесні ушкодження. Після цього [PERSON], порушивши вимоги п.п. «а», «д» п. 2.10 Правил дорожнього руху, не повідомивши про ДТП підрозділ поліції, залишив місце ДТП, до якої він був причетним. В судовому засіданні встановлено, що пішохід [PERSON] йшла, як вона пояснила, по правому краю проїзної частини за рухом попутних транспортних засобів, якихось заходів щодо виділення себе не вживала, на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів не мала. Разом з тим, п. 4.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (з наступними змінами і доповненнями), передбачає, що пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху. Відповідно до п. 4.4 Правил дорожнього руху у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. З показань свідка [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що рухатися тротуаром було можливо, оскільки свідок сам рухався тротуаром. Тобто пішоходом [PERSON] було порушено вимоги пунктів 4.1, 4.4 Правил дорожнього руху. З повідомлення комунального закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 14.04.2016 року № 334-02/А вбачається, що 14 січня 2016 року о 22 годині 10 хвилин службою екстреної медичної допомоги було прийнято виклик до громадянки [PERSON] за адресою: м. Барвінкове Харківської області, вулиця Першотравнева, 1 (біля МНС) з приводу ДТП. Бригадою ЕМД під час обслуговування виклику хворій було надано допомогу відповідно до попередньо поставленого діагнозу: «Закрита черепно мозкова травма. Струс головного мозку? Забій грудної клітини справа» та хвору було шпиталізовано до КЗОЗ «Барвінківська центральна районна лікарня». Внаслідок ДТП [PERSON] змушена була лікуватися в Барвінківській ЦРЛ: з 20 січня 2016 року по 02 лютого 2016 року в хірургічному відділенні з діагнозом: закрита черепно мозкова травма, струс головного мозку, травма грудної клітки, грудного відділу хребта, травма правого плечового суглобу тулуба; а в звязку з погіршенням стану здоровя - з 02 лютого 2016 року по 11 лютого 2016 року в терапевтичному відділенні, що підтверджується наявними в справі виписками з історії хвороби № 84 та № 114 (а.с. 9, 10). На придбання ліків позивач витратила загалом 5312 грн. 11 коп., з них витрати на лікування в хірургічному відділенні в сумі 2417 грн. 86 коп., витрати на лікування в терапевтичному відділенні в сумі 2894 грн. 23 коп., що підтверджується наявними в справі довідками Барвінківської ЦРЛ з зазначенням вартості ліків фізичною особою підприємцем [PERSON] (а.с. 7, 8) Що стосується відшкодування вартості пальто в сумі 1100 грн. згідно товарному чеку від 20.12.2014 року, в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки в наведених вище документах не зазначено про пошкодження пальто, і позивачем не надано доказів пошкодження пальто саме в результаті ДТП і причинного звязку між пошкодженням пальто і ДТП. Крім того, суд не визнає належним доказом наданий позивачем товарний чек від 20.12.2014 року, оскільки чек не містить номера, прізвища продавця, не завірений ні печаткою, ні штампом. Відповідач в добровільному порядку збитки позивача не відшкодував. Стаття 61 ч. 4 ЦПК України передбачає, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1, 4 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В п. 4 Постанови ПВС України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з подальшими змінами) розяснено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Частина 1 статті 1187 встановлює, що діяльність, повязана з використанням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки. Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина 2 цієї статті встановлює, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні встановлено, що груба необережність потерпілої [PERSON], а саме порушення нею пунктів 4.1, 4.4 Правил дорожнього руху, сприяла виникненню шкоди, тому на підставі частини 2 статті 1193 ЦК України розмір відшкодування слід зменшити. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності і взаємозвязку, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача завданих позивачу матеріальних збитків в сумі 4000 грн. 00 коп. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, враховує характер допущеного відповідачем правопорушення та ступінь його вини, глибину фізичних та душевних страждань позивача, викликаних завданими їй тілесними ушкодженнями і наступним лікуванням, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках. Разом з тим, при вирішенні питання про задоволення позову в цій частині суд приймає до уваги, що моральна шкода позивачу заподіяна правопорушенням, яке було вчинено з необережності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, в сумі 2000 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, питання про судові витрати у справі суд вирішує у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial