Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] посилаючись в обґрунтування своїх вимог на наступне. 16 травня 2015 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про що в книзі реєстрів актів про одруження від 16.05.2015 року зроблено запис № 231. До шлюбу подружжя мало малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З 2019 року сторони припинили подружні стосунки і відповідач не проживає разом з позивачем і дитиною. Спільне господарство та сімейне життя сторонами не ведеться, подружніх стосунків не підтримують, фактично сім`я припинила своє існування. За спільною домовленістю сторін, дитина проживає з матір`ю. Позивач, з метою підготовки до самостійного життя, приділяє дуже багато уваги та часу її вихованню, навчанню та розвитку, не шкодує коштів на розширення світогляду дитини. У свою чергу відповідач, батько дитини [PERSON] , не бере участі у вихованні та утриманні дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач вимушена поставити питання про стягнення аліментів у судовому порядку. Позивач також вказує, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини надавати може, оскільки є працевлаштованим, працює в готелі Queen of [PERSON] ( [ADDRESS] , а/с 2228) адміністратором, та зможе виплачувати на рівні ј частини з усіх видів заробітку (доходу). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву у відповідності до якої позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, розглянувши справу у її відсутність, згоден на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. За таких обставин, за наявної згоди представника позивача, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши матеріали справи, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 16 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений шлюб який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, за актовим записом №231, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Судом встановлено, що у позивача та відповідача є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яка на момент розгляду справи проживає разом із позивачкою [PERSON] та перебуває на її утриманні. У свідоцтві про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] вказано мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . З 2019 року сторони припинили подружні стосунки і відповідач не проживає разом з позивачем і дитиною. Спільне господарство та сімейне життя сторонами не ведеться, подружніх стосунків не підтримують, фактично сім`я припинила своє існування. За спільною домовленістю сторін, дитина проживає з матір`ю. На момент розгляду даної справи, до Суворовського районного суду м. Одеси подано позивачем заяву про розірвання шлюбу. Відповідач, батько дитини [PERSON] , не бере участі у вихованні та утриманні дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (ХІV) від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитина потребує любові і розуміння та повинна зростати в умовах турботи, знаходитись під піклуванням і відповідальністю своїх батьків. Стаття 51 Конституції України та статті 150 і 180 Сімейного Кодексу України встановлюють для батьків обов`язок виховувати та утримувати своїх дітей до повноліття. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважити гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість. Такий же обов`язок покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». Аналізуючи вказані норми закону, суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов`язку по вихованню дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. Суд за наявними матеріалами дійшов висновку, що дійсно відповідач [PERSON] вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її духовним та матеріальним станом, не цікавиться дитиною. Але разом з тим суд приймає до уваги і положення п. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року із змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995 року, згідно якого в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. По справі встановлено, що відповідач [PERSON] не приділяє достатньо уваги своїй дитині з 2019 року. Не виявляє батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З пояснень позивача слідує, що матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач надавати може, оскільки є працевлаштованим, зможе виплачувати на рівні ј частини з усіх видів заробітку (доходу). Відповідно до ст. 180 СК, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 182 СК, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, інші обставини справи та вважає за необхідне стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця. На підставі викладеного,

Outcome: approved