Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування будинком [ADDRESS] та вселення її в будинок. В позовній заяві позивач вказала, що є власником вищезазначеного будинку, однак наприкінці 2008 року, після розірвання шлюбу з відповідачем, вона у будинку не проживає, оскільки відповідач вигнав її з будинку та заборонив до нього заходити. Протягом 2009-2013 років вона неодноразово намагалась вселитися в свій будинок, але відповідач не впускав її навіть на подвір'я, а згодом він завів велику собаку і вона була повністю позбавлена можливості зайти до двору. ЇЇ неодноразові звернення із заявами до Чугуївського РВ про захист своїх прав результату не дали. Оскільки вона вимушена проживати на квартирі за наймом, з метою отримання грошей нею направлено відповідачу пропозицію про укладення договору оренди будинку, але відповіді останній не надав. Тому вона вимушена звернутися до суду з позовом щодо захисту своїх прав шляхом вселення її в будинок, який належить їй на праві приватної власності. Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, пояснивши, що відповідач вигнав її з будинку, не пускає її у будинок, поставив високий паркан і вона вимушена мешкати на квартирі по найму, також, іншого мешкання в неї не має, а цей будинок купувався за гроші від продажу квартири її батьків. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив суду, що відповідач [PERSON] добровільно не бажає впускати позивача [PERSON] до будинку, позивач неодноразово зверталася до Чугуївського РВ з цього питання і на даний час порушено кримінальне провадження за ст. 356 КК України відносно [PERSON] Відповідач [PERSON], який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що ніяких перешкод [PERSON] він не чинить, взагалі [PERSON] добровільно покинула будинок, при цьому вивезла все майно та живність, але дитину залишила на нього і з того часу він мешкає у будинку разом з дитиною, а позивач з дитиною не спілкується протягом 6 років, аліменти сплачує не регулярно, його навчанням не цікавиться, а тому дитина її не сприймає як матір. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засідання проти задоволення позовних вимог позивача заперечували та пояснив, що позов не обґрунтований та не надані жодні докази щодо перешкоджання вселення позивача. Представник органу опіки та піклування Кам'яноярузької сільської ради Чугуївського району за довіреністю Михайлова О.М. у судовому засіданні пояснила суду, що відповідно до законодавства України позивач [PERSON] має всі права на проживання в будинку, який їй належить на праві приватної власності, однак у будинку мешкає її неповнолітній син, [INFO], разом з батьком і, оскільки дитина протягом 6 років не спілкувалася з матір'ю, то є недоцільним вселення позивача у будинок, тому що це буде негативно впливати на духовний та моральний розвиток дитини. Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; Право приватної власності є непорушним. В статті 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 316 встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2166, [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6), та зареєструвала право власності у КП «Чугуївське МБТІ» (а.с. 7). Рішенням Чугуївського міського суду від 18.08.2014 року у справі № 636/4977/13-ц (провадження № 2/636/104/14) договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2166, визнано частково недійсним і за неповнолітнім [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину цього житлового будинку (а.с. 61-65). Тобто, спірний будинок знаходиться у спільний частковій власності позивача та її неповнолітнього сина. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну. Частиною 4 статті 311 ЦК України визначено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається з довідки Кам'яноярузької сільської ради Чугуївського району Харківської області № 465 від 02.07.2013 року, у будинку [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON], - позивача по справі, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права у спосіб, передбачений ЦК України. У грудні 2012 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача з пропозицією про укладення договору оренди житлового будинку [ADDRESS], яке направлено відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, однак відповіді не отримала (а.с. 15, 16). На протязі 2011-2013 років позивач [PERSON] неодноразово зверталася із заявою до Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області про перешкоджання колишнім чоловіком [PERSON] у користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS], однак в ході проведеної перевірки у порушені кримінальної справи відносно [PERSON] їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю складу злочину (а.с. 9-14, 17). Однак, 27.10.2014 року Чугуївським РВ ГУМВС України в Харківській області заява [PERSON] внесена до ЄРДР і порушено кримінальне провадження № 12014220440001531 відносно [PERSON] за ст. 356 КК України (а.с. 43). Таким чином, судом з показань відповідача [PERSON] встановлено, що він при придбанні будинку у 2001 році вселився разом з сином [PERSON] у будинок та проживає в ньому до цього часу. Факт проживання відповідача з сином у будинку також був підтверджений в судовому засіданні відповідачем та представником органу опіки та піклування, і вчителем Кам'яноярузького НВК Чугуївської районної ради Харківської області, де навчається [PERSON] Допитана у судовому засіданні як спеціаліст класний керівник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] ніколи до школи, де навчається її син [PERSON], не приходила, стосунки з сином не підтримує, не цікавиться а ні його здоров'ям, а ні життям дитини, лише батько займається вихованням та утриманням дитини, і тому вважає недоцільним вселення позивача у будинок, оскільки це вплине на душевний та моральний стан дитини, якому на даний час 15 років, і у перехідному віці це негативно вплине на його стан. Статтею ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним; Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні; Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні спільною частковою власністю шляхом унеможливлення доступу до вказаного будинку з надвірними будівлями, що підтверджується наданими позивачкою доказами. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Відповідно вимог ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, відповідач, який не є співвласником будинку та членом сім'ї позивача, перешкоджає позивачу, яка є співвласником будинку, проживати у цьому будинку і тому позивач вимушена проживати у іншому житлі за наймом. Створення позивачу перешкод у користуванні житловим приміщенням, яке належить їй на праві спільної сумісної власності, порушує її права як співвласника майна, в зв'язку з чим, позовні вимоги позивача в частині вселення у спірне житлове приміщення, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Виходячи з верховенства права власності яке є непорушним на підставі встановлених під час судового розгляду справи обставин суд вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування житловим будинком, якій належить позивачу, і поновити її порушене право на користування будинком, шляхом вселення до нього. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судовий збір на користь позивача, понесені ним при подачі позовної заяви та документально підтверджені.

Outcome: partial