Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (надалі за текстом ВДВС Орджонікідзевського району) із позовом про визнання права на майно та звільнення його із під арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2014 року був частково задоволений позов [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою 12 будинку 18 по бульвару 50 років Жовтня в місті Маріуполя та виселення [PERSON] Дане рішення суду набрало законної сили 11 червня 2014 року. 15.12.2014 року без повідомлення ВДВС в Орджонікідзевському районі провела примусове виселення позивача,склала акт описи майна позивача, наклала на дані речі арешт, та передала їх відповідачу [PERSON], але частина речей була викрадена та не булла включена до опису. У звязку із зняттям арешту зі спірної квартири, не було вирішено питання щодо повернення майна позивачу на загальну суму 208766 гривень, 50000 гривень та 3000 доларів США. Їй не надавався акт прийому-передачі майна, а тільки опис, де зазначено не все майно, яке знаходилося в квартирі. Однак власником даного майна є позивач. В звязку з тим, що дане майно не належить відповідачу [PERSON] на праві власності, просила суд визнати право власності на вказане в позовній заяві майно за позивачем та виключити його з-під арешту. 05 листопада 2015 року у ході попереднього розгляду даної цивільної справи позивач [PERSON] звернулася до суду із клопотанням про залучення в якості третьої особи [PERSON] на боці позивача без заявлення самостійних позовних вимог (а.с.117-119). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що вважає, що державним виконавцем при виконання рішення про її примусове виселення не було описано все належне їй майно, не було оцінено оцінщиком та без законних на те підстав було арештовано. У судовому засіданні зазначала, що в період опису її майна хотіла забрати деякі речі вибірково, але державний виконавець пропонував забрати всі речі, однак вона відмовилася. Вважає, що при складання опису її майна частина речей була викрадена державними виконавцями, так як вони не вийшли до опису. Просила визнати право власності на все майно, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] та зняти з нього накладений державним виконавцем арешт. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. У заяві зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, проти їх задоволення заперечує, так як неодноразово пропонував їй забрати описані речи, перешкод не чинив, однак до цього часу [PERSON] їх не забрала (а.с.144). Представник ВДВС в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги не визнала, вказувала, що на виконанні у державного виконавця знаходився виконавчий лист про примусове виселення позивача з квартири [ADDRESS]. В ході виселення, з приводу відсутності боржника [PERSON], виникла необхідність в описі її майна, яке знаходилося в квартирі. З боку ВДВС в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя був складений акт опису всього майна, яке знаходилося в квартирі та за актом передано на зберігання власнику квартири [PERSON], який за їх збереження несе відповідальність. Арешт на описано майно державним виконавцем не накладався. Зазначала, що право власності [PERSON] на описане майно ні хто не оспорює, їй неодноразово пропонувалося його забрати, але остання відмовляється це робити. Просила в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON], підтримуючи позовні вимоги позивача, вказувала, що крім майна позивача в спірній квартирі знаходилися її речі, так як вона в ній також проживала. Однак, її речі описані не були, акт опису речей їй не надавався. Просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи у тому числі виконавче провадження, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що на виконанні у ВДВС Орджонікідзевського району з 02.07.2014року перебував виконавчий лист 2/265/12/2014 від 26.06.2014року, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполі Донецької області про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2014 року, що набрало законної сили. Відповідно до ч.4,5,6,9 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження», виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ з обов'язковим описом майна державним виконавцем. Один примірник акта опису майна вручається під розписку боржнику. За необхідності державний виконавець в установленому законом порядку забезпечує зберігання майна боржника з покладенням пов'язаних з цим витрат на боржника. У разі якщо виконання рішення здійснюється за відсутності осіб, які підлягають виселенню, державний виконавець зобов'язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання особі, визначеній державним виконавцем. Про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні. 15.12.2014 року державним виконавцем було здійснено примусове виселення боржника [PERSON] у присутності понятих, за сприянням органів внутрішніх справ та за участю представника комунального закладу з описом майна та зміною вхідної двері, в звязку з відсутністю [PERSON] в назначений день та час за адресою: [ADDRESS]. Описане майно було передано для відповідального зберігання стягувачу [PERSON], який був попереджений про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна, про що було складено акт опису майна № 20 від 15.12.2014 року з відповідними додатками. Акт опису майна та додатки до нього складено у присутності та за підписом двох понятих: [PERSON] та [PERSON], представника Орджонікідзевського РВ [PERSON] та представника ЖКП «Азовжилкомплекс» [PERSON], зауважень щодо складання акту опису майна під час здійснення примусового виселення не надійшло, описане майно було оцінено державним виконавцем, що повністю відповідає вимогам п.5.6.6. п.5.6.8 та п.8.4.Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції 15.12.1999 за № 74/5, яка була чинною на момент здійснення примусового виселення заявниці (далі - Інструкція про проведення виконавчих дій) Допитані за клопотанням позивача свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]О, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили у судовому засіданні обставини примусового виселення позивача, при цьому свідки зазначали, що все майно, яке знаходилося у квартирі [ADDRESS] описано та опечатано. При цьому свідок [PERSON], державний виконавець на виконанні якої знаходився виконавчий лист про примусове виселення позивача [PERSON], зазначала, що описувалися лише речі які мають відмінні ознаки, особисті носильні речі складалися в мішок та підписували «особисті носильні речі», вартість описаного майна визначалась за її переконанням, оцінка майна експертом здійснюється лише при його реалізації. Під час здійснення виконавчої дії позивачу [PERSON] пропонувалося забрати всі свої речі, але вона відмовлялася та погоджувалася забрати вибірково лише документи та деякі речі. Оскільки процедура опису майна вже почалася, [PERSON] було відмовлено вибірково забирати речі. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, в сенсі ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно зі статтею 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З урахуванням вищенаведених норм права, а також того, що відповідачі не оспорюють право власності [PERSON] на описані та належні їй речі, а навпаки визнають за нею право власності на дані речі, шляхом неодноразового пропонування їх забрати та шляхом вживання заходів для збереження цього майна, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на описані речі, які їй належать, внаслідок чого суд відмовляє в даній частині позовних вимог. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на золоті вироби, гроші, а також майно, яке зазначено в акті описи речей, складеного саме позивачем (а.с.31-33), суд зазначає, що на підтвердження наявності даного майна з боку позивача не надано взагалі ні яких доказів про його наявність, в сенсі ст..60 ЦПК України. При цьому, суд не вважає доказом пояснення свідка [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, про наявність в квартирі в момент проведення описи грошей в сумі 50000 гривень та 3000 доларів США, так як її пояснення спростовуються актом описи майна та показами вищевказаних свідків. Суд також не приймає при вирішенні спору по суті твердження третьої особи [PERSON] проте, що в момент описи в квартирі [ADDRESS], знаходилося майно, належно особисто їй і яке не було описано державним виконавцем, так як остання будучи третьою особою з самостійними позовними вимогами для захисту своїх нібито порушених прав до суду не зверталася та її пояснення в цій частині не є доказом позовних вимог [PERSON], оскільки [PERSON] не була присутня при опису майна позивача. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зняття арешту з її майна, який, як вважає позивач, був незаконно накладений державним виконавцем, суд прийшов до наступного. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, згідно акту описи та арешту майна від 15.12.2014 року, державним виконавцем було описано майно, яке знаходилося в квартирі [ADDRESS] та належить позивачу. Однак, описано майно було передано на відповідальне зберігання [PERSON], який був попереджений про кримінальну відповідальність за його розтрату, відчуження, приховання чи підміну, при цьому з боку державного виконавця арешт на дане майно взагалі не накладався. При таких обставинах, у разі відсутності предмету спору, суд відмовляє [PERSON] в даній частині позовних вимог.

Outcome: dismissed