Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 2010 року по 02 липня 2014 року, який за на підставі рішення суду розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину: [PERSON], [INFO]. [PERSON] є інвалідом дитинства з діагнозом: затримка мовного розвитку, поразка нервової системи. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживають за різними адресами, а їх син залишився проживати разом зі нею. Він повністю перебуває на її утриманні, обслуговуванні, догляді, вихованні, а відповідач лише формально платить аліменти, при цьому абсолютно не виконує своїх батьківський обов'язків. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, не бажає і не бачиться з ним, не спілкується, не піклується і не цікавиться його життям, здоров'ям, фізичним та духовним розвитком дитини, навчанням, матеріальним становищем. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідач самоусунувся від виконання свої батьківських обов'язків відносно свого малолітнього сина, позивач прохає суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити. При цьому позивач зазначила, що відповідач ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина. Останній раз батько бачився з дитиною коли йому було три роки. Спілкуватися з дитиною відповідачу не забороняла. Щоб реалізувати права дитини потрібні постійно документи відповідача, однак він їх не надає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що він з жовтня 2017 року працює в [PERSON] З травня 2014 року по травень 2016 року перебував на службі в АТО. Всі розмови із позивачем щодо їх сина закінчуються сварками, з сином бачиться рідко, оскільки бажає захистити його від їх конфліктів. На даний час звернувся до служби у справах дітей з питання встановлення йому годин побачень із дитиною, оскільки з цього приводу із позивачем вони не можуть дійти згоди. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області Кравець Т.П. в судовому засіданні прохала справу розглянути та прийняти рішення на користь дитини, покладалась на розсуд суду. Також зазначила, що [PERSON] письмово звертався до служби у справах дітей з проханням призначити йому порядок зустрічей із сином [PERSON], [INFO], на даний час ця заява ще не розглянута. Заслухавши учасників справи, з'ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони з 25.06.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02.07.2014 року розірвано. Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.09.2011 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у 2014 році та вони проживають окремо, що не заперечується позивачем та відповідачем. Малолітній син [PERSON] залишився проживати разом з матір'ю - позивачем по справі [PERSON] [PERSON] інвалід дитинства, з діагнозом: затримка мовного розвитку, поразка нервової системи, потребує лікування, згідно консультативного висновку спеціаліста №686 від 16.09.2016 року Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру. Згідно медичного висновку №51 про дитину-інваліда віком до 18 років від 10.10.2016 року [PERSON], [INFO] року, має захворювання: легка розумова відсталість з вираженими розладами поведінки, ЗИМ І рівня, сенсо-моторна алалія. Відповідно довідки-розрахунку Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Полтава ГТУЮ у Полтавській області №60340 від 13.11.2017 року загальна заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.11.2017 року становить 13 873,60 грн. Судом також встановлено і проти цього не заперечує сам позивач в судовому засіданні, що після припинення сімейних стосунків з відповідачем між ними склалися напружені відносини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. При цьому у п. п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В той же час, суди при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав в кожному конкретному випадку повинні звертати увагу на вимоги ч. ч. 4-6 ст. 19 СК України, відповідно до якої при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Матеріали справи не містять даних про застосування до відповідача превентивних заходів впливу, у зв'язку з не виконанням ним своїх батьківських обов`язків (попередження з боку органів опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності). Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів наявності виключних обставин, які слугують підставою для позбавлення батьківських прав відповідача, не надано. Самі по собі посилання позивача про те, що відповідач не піклується про сина, участі у його вихованні не бере, не відвідує дитину та не цікавиться її життям, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає необхідних документів, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина. В судовому засіданні свідок [PERSON], донька позивача, пояснила, що [PERSON] не сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], не спілкується з ним, останній раз приїздив додому до сина в 2013 році. [PERSON] допомагає вона та бабуся. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали пояснення про те, що вони є сусідами позивача, [PERSON] постійно сама виховує сина [PERSON], батька дитини вони не бачили приблизно п'ять років, також не бачили щоб [PERSON] забирав сина. Однак пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є підставою для задоволення позову, оскільки в час, про який засвідчують свідки, [PERSON] з об'єктивних причин не міг повною мірою виконувати своїх батьківських обов'язків щодо свого сина, оскільки з 2014 року по 2016 рік перебував в зоні АТО, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій, відеозаписом програми телеканалу Лтава, статтею у газеті, доданих до матеріалів справи, поясненнями свідка [PERSON], факт служби відповідача в АТО не заперечувала і позивач по справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з травня 2014 року по 2016 рік разом з [PERSON] перебували у зоні АТО. Крім того, свідком зазначив, що [PERSON] дзвонив до сина для спілкування, однак поспілкуватись у них не виходило, оскільки позивач з ним по телефону сварилась. Осінню 2017 року [PERSON] хотів приїхати до сина та передати йому подарунки, але [PERSON] йому відмовила. [PERSON] привозив позивачу всі необхідні документи для реалізації прав дитини. 12.10.2017 року службою у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області зроблено висновок, згідно якого питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої сина [PERSON], [INFO] спірне. У висновку зазначено, що [PERSON] проживає разом з дитиною, займається вихованням сина, доглядає та обслуговує дитину, яка є інвалідом дитинства. За поясненнями батька [PERSON] мати дитини перешкоджала йому спілкуватися з сином. Кожна спроба спілкування закінчувалася сваркою. Також, як вбачається із матеріалів справи, станом на час вирішення даного спору на розгляду у служби справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області перебуває заява [PERSON] про встановлення йому днів побачень із дитиною, рішення по якій на даний час не прийнято. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками щодо виховання дитини, які б свідчили про його ухилення від виховання сина, а тому застосування до [PERSON] крайнього заходу - позбавлення батьківських прав, на даний час є передчасним та безпідставним. З'ясувавши обставини справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт недостатнього приділення уваги вихованню дитини, у даному випадку не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно нього, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed