Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському (Орджонікідзевському) району, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, служба у справах сімї та дітей Броварської міської ради про визначення місця проживання дитини. В позовній заяві вказує, що 05.10.2012 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], у якому народився 01.04.2013 року син [PERSON]. На сьогоднішній день шлюбні відносини між ними припинені, вони мешкають окремо та спільне господарство не ведуть. Відповідач веде аморальний спосіб життя, не працює, не займається вихованням сина. Позивач у теперішній час працює, стан здоровя задовільний, на обліку не перебуває. Вважає, що визначення місця проживання дитини разом з матірю буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини з нею за адресою Київська область, м.Бровари, вул. Грушевського, 17 б кв.75. В судове засідання позивач не зявилася, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання відповідач не зявився, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. В судове засідання представники третіх осіб не зявилися, про час та день судового засідання сповіщалися, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 05.10.2012 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії 1-ЖС № 119008, актовий запис №911. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 220482, виданого 10.04.2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 86. Згідно висновку від 10.05.2016 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], наданого заступником голови комісії з питань захисту прав дитини орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON]. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховною Ради від 27.02.1991 року, передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. На підставі ч.4 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обовязки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, зобовязані також піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 Сімейного кодексу України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і непорушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він визнаний відповідачем, це визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку в наявності є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову\~\~відповідно до вимог ст.174 ЦПК України. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 гривень . На підставі викладеного,

Outcome: approved