Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, в якому просила суду встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання [PERSON] однією сім`єю з мачухою - [PERSON] , померлою [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , більш як п`ять років, а саме з жовтня 2012 року і до часу її смерті - [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є донькою [PERSON] . У 1968 році батько та його цивільна дружина - [PERSON] переїхали з Баку до Харкова та стали проживати за адресою: [ADDRESS] . В літку 1973 році, у віці 11 років, батько забрав її жити до себе і вона стала проживати з ним та з його цивільною дружиною - [PERSON] за вищенаведеною адресою. З того часу [PERSON] стала її мачухою, вони проживали єдиною родиною, офіційно остання її не вдочеряла, проте позивач вважала її матір`ю, а вона вважала її своєю донькою. 19.09.1981 року батько позивача та її мачуха - [PERSON] уклали шлюб. 09.04.1983 року позивач вийшла заміж, переїхала до чоловіка, однак, не зважаючи на все, вона постійно приїздила до батьків сама та разом зі внуками, надавала матеріальну допомогу, купляла продукти, ліки та т.ін., їх родинні зв`язки ніколи не переривалися. 03.04.1991 року вона з чоловіком розлучились,. Восени 2012 року позивач переїхала жити до батьків, на той час вона була вже не заміжня, а її діти були вже повнолітні, батькові тоді було вже 73 роки, а мачусі - 76 років. Батько страждав слабим зором та глухотою, крім того після травми хребту йому важко було рухатися, більш часу він лежав, а мачуха страждала астмою та частими приступами гіпертонічної хвороби, внаслідок чого їй було важко доглядати батька в силу захворювань та похилого віку. Обидва вони потребували постійної уваги та турботи, оскільки хвороби прогресували, з часом батько зовсім втратив зір та практично не ходив, у мачухи булу часті загострення астми, спільних дітей у них не було, тому усі обов`язки по догляду за батьком та за мачухою , яку вона вважала матір`ю, тому приняла на себе. З того часу вони стали проживати однією сім`єю. 09.11.2016 року батько позивач помер. Поховання батька повністю позивач прийняла на себе. Після смерті батька позивач залишилась проживати в разом, однією сім`єю, з мачухою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , позивач вважала її своєю матір`ю, вона виростила та виховала її з 11 років, звертаючись до неї вона називала її «мамою», позивач не могла залишити її самотньою. На той час мачусі було вже 80 років і вона потребувала догляду. Разом з мачухою вони вели спільне господарство, позивач сплачувала житлово-комунальні послуги, робила поточний ремонт у квартирі, купляла продукти харчування, готувала їжу, викликала дільничного лікаря під час хвороби , купувала необхідні ліками, виконувала усі її прохання. [INFO] [PERSON] померла. Поховання було повністю організоване позивачем. Після смерті мачухи вона залишилась проживати у цій квартирі де і на даний час проживає. Після смерті мачухи залишилась спадкове майно - двокімнатна квартира на четвертому поверху п`яти поверховому будинку загальною площею 44,6 м.кв., житловою площею 30,1 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У ході судового розгляду позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідка, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджує свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 10.11.1962 року видане Жовтневим районним бюро ЗАГСу м. Баку. 19.09.1981 року батько позивача [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу видане 19.09.1981 року Фрунзенським відділом ЗАГСу міста Харкова, актова запис № 588. [PERSON] після укладання шлюбу взяла прізвище « [PERSON] ». 09.04.1983 року позивач [PERSON] вийшла заміж, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу видане повторно 01.10.1986 року Червонозаводським відділом ЗАГСу міста Харкова, актовий запис № 215. 03.04.1991 року вона розлучилась, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу видане Червонозаводським відділом ЗАГСу м. Харкова 04.04.1991 року, актова запис № 170. Позивач через погане самопочуття батьків восени 2012 року вона переїхала до їх квартири за адресою: [ADDRESS] , почала надавати необхідну допомогу, в тому числі - купувала необхідні речі, ліки, продукти харчування, вони проживали однією родиною, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану головного територіального управління юстиції Харківській області. Похованням батька займалася позивач [PERSON] , що підтверджує договір - замовлення С-2 на організацію та проведення поховання від 09.11.2016 року та квитанція про сплату ритуальних послуг від 09.11.2016 року. Після смерті батька, позивач залишилась проживати в разом, однією сім`єю, з мачухою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ., продовжувати вести спільне господарство, сплачувати житлово-комунальні послуги, робила поточний ремонт у квартирі, купляла продукти харчування, готувала їжу, викликала дільничного лікаря під час хвороби , купувала необхідні ліками, виконувала усі її прохання. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану головного територіального управління юстиції Харківській області. Поховання було повністю організоване [PERSON] , що підтверджується договором - замовленням С-2 на організацію та проведення поховання від 07.01.2018 року та відміткою у договорі про сплату ритуальних послуг. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , які є сусідками позивача, кожна окремо підтвердили факт сумісного проживання [PERSON] із мачухою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] протягом тривалого часу. Зазначила, що [PERSON] піклувалася про неї вони разом вели спільне господарство. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , який є дільничним лікарем, пояснив суду, що він неодноразово приходив на виклики до [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час огляду хворих в квартирі знаходилася позивач [PERSON] . З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідками, в зв`язку з тим, що даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до ч. 2 ст. З СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.99 №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду №337-5266/15-ц від 25.01.2018. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт її спільного сумісного проживання з [PERSON] , з жовтня 2012 року по день її смерті [INFO] . Ці обставини підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характерними ознаками сім`ї. На підставі викладеного,

Outcome: approved