Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 04 квітня 2013 року вона надала кошти в борг [PERSON] в розмірі 15750,00 гривень (п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок), що на день надання позики було еквівалентно 1500,00 євро, на строк до 01 жовтня 2013 року. Станом на 02 жовтня 2013 року [PERSON] позику не повернув. Зазначає, що 04.04.2013 року вона здійснила продаж іноземної валюти Євро у розмірі 1500 Євро у зв`язку з тим, що [PERSON] не мав валютного рахунку в відділенні ПАТ КБ «Правекс-банк». Валюто-обмінна операція здійснювалась за курсом 10,38 гривень за 1 євро. Зазначене підтверджується квитанцією № FJB1309403963342 про здійснення валюто-обмінних операцій від 04.04.2013 року о 14:12:39. Переказ коштів від [PERSON] до [PERSON] у розмірі 15750,00 гривень підтверджується квитанцією №3 від 04 квітня 2013 року та квитанцією №4 від 04 квітня 2013 року, якою здійснювалась плата банку за розрахунково-касове обслуговування при здійсненні переказу. Квитанції видані ПАТКБ «Правекс-банк», номер переказу 10123689. Однак, [PERSON] вже три роки грошові кошти не повертає, на дзвінки не відповідає, тим самим відмовляється повертати кошти. Таким чином, оскільки отримання коштів відповідачем від позивача в сумі 15750,00 гри. є безпідставним в силу того, що між сторонами відсутні договірні зобов`язання, письмово оформлені, на підставі яких такі кошти надавались, та позивач не може захистити свої права за допомогою інших способів захисту, як про стягнення безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, нею подано заяву про зміну позовних вимог. Враховуючи викладене з урахуванням заяви про зміну підстави позову від 09.10.2018 року просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 53403,70 грн., яка складається з 15750 грн. - основна сума безпідставно набутих коштів; 13199,06 грн. - проценти за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ; 21894,08 грн. - інфляційні втрати за весь період прострочення повернення грошей; 2560,56 грн. - 3% річних простроченої суми за весь час прострочення. Також просила стягнути судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу. Не погоджуючись із вищевказаними твердженнями позивача, відповідачем було подано відзив на позовну заяву, згідно з яким він позов не визнає у повному обсязі. У поданому відзиві вказує, що є позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними, не підлягають до задоволення, а доводи, якими позивач обґрунтовує заявлені нею позовні вимоги не підтверджені жодним належними та допустимими доказами. Зазначає, що позивачем не підтверджено факт надання грошових коштів безпосередньо позичальнику [PERSON] . На підтвердження отримання коштів [PERSON] , позивачем було надано копії заявки на переказ готівки в сумі 15750 грн. від 04.04.2013 року, квитанції від 04.04.2013 року про здійснення переказу 15 750 грн. на ім`я [PERSON] , квитанції від 04.04.2013р. про здійснення оплати за розрахунково-касового обслуговування в розмірі 157.50 грн., квитанцію про здійснення валютно-обмінної операції на суму 1500 Євро від 04.04.2013 року. Однак [PERSON] не надано копії чи оригіналу касового документу з підписом позичальника, який би підтвердив факт отримання коштів, що вказує на підставу для відмови у задоволенні позову. Також зазначає, що фактично заява про збільшення позовних вимог є подачею позовної заяви з новими позовними вимогами, які не мають відношення до раніше заявлених вимог і мають подаватися в суд в загальному порядку та підлягають авторозподілу на загальних підставах. Більше того, представник позивача адвокат Ламбрух О.С. просить застосувати строк позовної давності, так як виходячи із змісту позовної заяви та доданих доказів, позивачем було здійснено переказ грошових коштів на адресу відповідача [PERSON] 04.04.2013 року, при цьому позивачем самовільно визначено строк виконання боргових зобов`язань по поверненню коштів 01.10.2013 року, який жодним доказом не підтверджується та його існування заперечується відповідачем. Тому, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У поданому відповіді на відзив позивач вказує, що відповідачем не спростовано доводи та докази позовної заяви, наведені у ньому обставини є такими, що не відповідають дійсності, а тому просила не приймати такий до уваги. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задоволити. Відповідач [PERSON] у попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечив. На продовження розгляду не з`явився та його представник - адвокат Ламбрух О.С. також вказав на безпідставність позовної заяви та вкотре зауважив на пропуск позивачем строків на звернення до суду. Представник ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов не подавав. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04 квітня 2013 року [PERSON] здійснила переказ коштів [PERSON] через Деміївське відділення ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» у розмірі 15750,00 гривень, що підтверджується квитанцією №3 від 04 квітня 2013 року та квитанцією №4 від 04 квітня 2013 року. З наданої ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» для дослідження оригіналу Заяви на переказ готівки від 04.04.2013 року встановлено, що [PERSON] переказала [PERSON] 15750 гривень з повідомленням «Гроші в борг на строк до 01.10.2013 року». Як встановлено в судовому засіданні та не оспорено сторонами, станом на теперішній час [PERSON] не повернув [PERSON] борг у розмірі 15750,00 грн. та продовжує утримувати їх без належних на те правових підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З контекстного аналізу зібраних доказів, суд прийшов до переконання, що у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму боргу, та останній утримує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Що стосується вимоги представника відповідача про застосування строків давності до даних правовідносин, то суд не погоджується з таким твердженням виходячи з наступного. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 260 обчислюється вона за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. У відповідності до абз. 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 29.09.2016 року. Враховуючи, що грошові кошти відповідач зобов`язаний був повернути до 01.10.2013 року, зважаючи на приписи ст. 257 ЦК України, якою встановлений трирічний строк позовної давності, у суду відсутні підстави для застосування такого строку. Також, пунктом 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата 3% річних не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на викладене, суд перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки за період з 06.05.2013 року по 05.10.2018 року вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 2560,56 грн., як плата за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем грошового зобов`язання за загальний період прострочки, заявленим до стягнення позивачем. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, також не є штрафною санкцією. Вони виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Суд, перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем, як боржником, його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків за період з 06.05.2013 року по 05.10.2018 року у заявленому позивачем розмірі на суму 21894,08 грн. також підлягають задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з [PERSON] процентів за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ у сумі 13199,06 грн. суд приходить до висновку, що така до задоволення не підлягає виходячи з наступного. Згідно заяви про зміну підстави позову позивач вказує, що підставою позову до вказаної заяви було невиконання зобов`язань за договором позики, однак згідно тверджень відповідача він позику не отримав та відповідного договору не укладав, тому підстава позову була змінена та [PERSON] обрала інший спосіб захисту, а саме стягнення безпідставно набутих коштів. Разом з тим, стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ передбачено ст. 1048 ЦК України у випадку наявності відносин позики, які після обрання позивачем іншого способу захисту відсутні. Тому, позовна вимога про стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ до задоволення не підлягає. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження частини своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивач просить стягнути з відповідача 18850,00 грн. понесених витрат на правову допомогу та 7850 грн. орієнтованої вартості майбутніх витрат на правничу допомогу. Проте, в ході розгляду справи стороною позивача не було надано документів, що свідчать про понесення витрат саме у такому розмірі. З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що позивачем не обґрунтовано належними доказами заявлену суму витрат на правову допомогу, яка є надмірною та не відповідає категорії складності справи, тому така вимога підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial