Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Зазначила, що 13 січня 2017 року між нею та відповідачем було укладено договір грошової позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у неї грошові кошти у розмірі 36814,00 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. Зазначену грошову суму було надано у позику на один календарний рік з моменту отримання грошових коштів. Після спливу терміну дії договору грошової позики відповідач суму позики не повернув. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду. Просить стягнути з відповідача на її користь: суму основного боргу у розмірі 36814,00 гривень; пеню за прострочення виконання зобовязань по договору грошової позики у розмірі 850,39 гривень; індекс інфляції за час прострочення виконання зобовязань по договору грошової позики у розмірі 368,14 гривень; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 79,51 гривень та судовий збір по справі. Позивач у судове засідання не зявилася, у надісланій на електронну адресу суду представником позивача заяві від 21.05.2018 (вх.№1383/18-Вх) останній просить дану справу розглядати без його участі та участі позивача, вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі. Зазначив, що на день подання заяви борг відповідачем не повернуто. Відповідач у судове засідання не зявився, у надісланій на електронну адресу суду заяві від 05.05.2018 (вх.№1352/18-Вх від 17.05.2018) просить здійснювати розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, а саме в розмірі 38112,04 гривень. Відповідно до ухвали суду від 16.04.2018 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відкрито провадження у справі, розгляд цивільної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження на 21 травня 2018 року із повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27.04.2018 задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Сторони скористались наданим їм ч. 3 ст. 211 ЦПК України правом на подання клопотань про розгляд справи за їх відсутності, відтак, суд розглядає справу по наявних у ній доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що сторони подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку 13.01.2017 укладено договір позики грошових кошті, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 36814,00 гривень. Вказаний факт підтверджується розпискою від 13.01.2017, що укладена у письмовій формі, у присутності свідка [PERSON] та підписана боржником [PERSON] Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики на суму 36814,00 гривень підтверджується вказаною розпискою від 13.01.2017, відповідно до змісту якої якого кредитор передав, а боржник отримав грошові кошти, повернення яких повинно відбутися не пізніше 13.01.2018. Факт підписання даної розписки та наявність боргу перед позивачем не заперечуються відповідачем [PERSON], оскільки останній подав заяву про визнання позовних вимог. Оцінюючи усі докази у їх сукупності, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем виникли взаємні цивільні права та обов'язки, із підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, а саме - із укладеного 13.01.2007 договору позики. На даний час відповідач суму позики позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви та поданих сторонами заяв. У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України зазначено, що підставою для виникнення цивільних прав і обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У ч. 2 вказаної статті зазначено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України встановлено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України). Згідно із вимогами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (Правова позиція ВСУ у справі №6-63цс13 від 18.09.2015). Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (Правова позиція ВСУ у справі № № 6-487цс17 від 12.04.2017). У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок . Згідно з умовами договору позики від 13.01.2017 позичальник зобов'язався повернути позику у термін до 13.01.2018. Однак, відповідач [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе за договором позики від 13.01.2017 зобов'язання, своєчасно не повернув суму грошових коштів, отриманих в позику. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із наведеного позивачем [PERSON] розрахунку, який перевірений судом, вбачається, що індекс інфляції за час прострочення виконання зобовязань по договору грошової позики складає 368, 14 гривень, а три проценти річних від простроченої суми 79,51 гривень. За вищевказаних обставин суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення боргу за договором позики, інфляційних витрат та 3% річних підлягає задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] порушив зобов'язання за договором позики, допустивши його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний останнім спосіб, а саме для стягнення боргу в сумі 37261,65 гривень з особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договором позики, із врахуванням індексу інфляції та 3% річних. Також позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 850,39 гривень у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань. Згідно із ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язань повинен бути укладений в письмовій формі; недотримання цієї умови тягне за собою нікчемність, зокрема, умови про неустойку. До речі, вказівка в розписці умови про неустойку також не можна вважати дотриманням письмової форми умови про неустойку, оскільки відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України письмовою вважається форма, при якій текст правочину зафіксований в одному документі, який підписали сторони, або в листах, якими обмінялися сторони. Оскільки розписку підписує тільки одна особа - позичальник, то в цій ситуації відсутній обмін листами, внаслідок чого не вважається дотриманою проста письмова форма. Тому в таких ситуаціях позикодавець повинен надати позичальнику зворотнього листа про погодження умови про неустойку, або також підписати розписку. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Єдина умова для стягнення неустойки - це обов'язкове складання умови про неустойку позичальником та позикодавцем в письмовій формі та підписання уповноваженими представниками. У своєму розрахунку позивач не посилається на відповідні норми закону, у відповідності до яких здійснював відповідний розрахунок. Разом з цим, суд зазначає, що пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ передбачена у Законі України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», однак, відповідно до преамбули вказаного Закону він регулює відносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності. Сторони даного цивільно правового спору є фізичними особами і не є субєктами правовідносин, які регулюється Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Оскільки сплата боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, пені за несвоєчасне повернення позики, чинним законодавством не передбачена, не визначена вона і сторонами, а тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь пені, яка розрахована в розмірі подвійної облікової ставки в сумі 850,39 гривень, слід відмовити. При цьому, суд не приймає визнання позову відповідачем в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов'язань по договору грошової позики, оскільки таке визнання суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Згідно із вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати, повязані із сплатою судового збору в сумі 689,07 гривень. На підставі ст.ст. 11, 509, 526, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved