Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: ПАТ «Дельта банк» про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позову з урахуванням уточненої позовної заяви зазначила наступне, 25.01.1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований в Комінтернівському відділі реєстрації актів громадянського стану по м. Харкову, актовий запис № 39. 21.11.2013 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова. За час перебування у шлюбі ними було придбано: автомобіль ИЖ 412 ИЭ, реєстраційний номер [NUMBER], 1985 року випуску, білого кольору, який зареєстрований за відповідачем, автомобіль марки Москвич 407, реєстраційний номер [NUMBER], 1963 року випуску, більго кольору, який зареєстрований за нею, гаражний бокс № 2-191 з льохом та оглядовою ямою, загальною площею 24,5 кв.м в літ. «Ж-1», який зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] Хоча автомобіль ИЖ 412 та гаражний бокс були зареєстровані за відповідачем, однак вони використовували їх разом для сімейних цілей. Також в період шлюбу на її ім*я 19.09.2012 року в ПАТ «Дельта банк» було відкрито поточний рахунок з використання платіжної картки та обслуговування кредитної картки за договором № 003-20005-190912 та отримані кредитні кошти в сумі 15000 гривень. Також на її ім*я в ПАТ «Дельта банк» було вікдрито кредитну лінію за заявою № 002-20005-130313 та отримані кредитні кошти в розмірі 10200 гривень. Вважає, що майно, яке складається з двох автомобілів та гаражу є спільним майном подружжя, зазначене майно використовувалось для задоволення потреб сім*ї. Отримані за кредитними договорами кошти також були використані на потреби сім*ї, купівлю речей. Нею самостійно виконувались боргові зобов*язання за кредитним договором, що підтверджується квитанціями на суму 13300 гривень. При цьому в цей період часу в неї виявили тяжку хворобу, на лікування вона потратила великі кошти. Відповідач покинув її з тяжкою хворобою та величесними боргами, тому вважає, що він повинен виплатити їй частину сплачених коштів за кредитними договорами та в подальшому стати разом з нею солідарним боржником. Просить суд поділити майно подружжя, визнати за нею право власності на ? частину гаражного боксу № 2-191 за адресою: м. Харків вул. Танкопія 16-Б, залишити їй у власності автомобіль марки Москвич 407, визнати [PERSON] солідарним боржником за кредитними договорами, стягнути з [PERSON] в рахунок погашення кредитних зобов*язань 6650 грн. Відповідач не погодившись з заявленим позовом, пред*явив зустрічний позов, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог зазначив, що дійсно в період шлюбу між ним та [PERSON] було набуто майно у вигляді автомобілів та гаражного боксу, також за період шлюбу ними було набуто наступне майно: комп*ютер загальною вартістю 5500 гривень, пральна машина LG WD-10168 NP, кухня вартістю 1985 грн., холодильник «Індезіт-240». Також ним в період шлюбу було укладено кредитний договір № 243/10 від 22.10.2013 року на загальну суму 3500 грн., він самойстійно погасив кредит на суму 2955,95 грн., вважає, що [PERSON] повинна відшкодувати йому частину сплачених коштів в розмірі 1477,96 грн. та визнати [PERSON] солідарним боржником за кредитним договором. Зазначив, що кошти на придбання автомобілів та гаражу він отримав на підставі договору дарування грошових коштів, які були укладені з його матір*ю [PERSON] 08.07.2002 року, 21.01.2003 року, 24.10.2007 року. В зазначених договорах було зазначено на які цілі дарувалися грошові кошти, таким чином вважає, що за ним повинно бути визнано право власності на автомобілі, гаражний бокс, а в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на комп*ютер, холодильник, кухню, пральну машину. Позивачка та її представник в судовому засіданні уточнений позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Проти зустрічного позову заперечували. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що автомобіль марки Москвич 402 був придбаний ними за кошти матері [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник проти позову [PERSON] заперечували, просили задовольнити зустрічний позов. Представник 3-ї особи ПАТ «Дельта банк» надав до суду письмові заперечення в яких проти позову [PERSON] щодо вимог про визнання солідарним боржником за кредитним договором та стягнення сплачених коштів заперечував в повному обсязі, просив в задоволенні позову в цій частині відмовити, розгляд справи проводити за його відсутності. Третя особа КС «Харківська каса взаємодопомоги» про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позови [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 21.01.1995 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження Відділом реєстрації актів громадянського стану Комінтернівського районного управління юстиції у місті Харкові, зроблено запис № 39. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.11.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Матеріалами справи встановлено, що в період шлюбу сторони придбали наступне майно: комп*ютер, який придбаний в кредит 09.04.2010 року, пральну машину LG WD-10168 NP, яка придбана 15.03.2008 року, кухню, яка придбана в кредит 21.08.2006 року, холодильник «Індезіт-240», придбаний в кредит 13.06.2005 року. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2013 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на гаражний бокс № 2-191 з льохом та оглядовою ямою загальною площею 24,5 кв.м. в літ. «Ж-1» за адресою: м. Харків вул. Танкопія 16-Б. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що автомобіль марки ИЖ 412 ИЭ, державний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON]. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що автомобіль марки Москвич 407, державний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON]. Між [PERSON] та ПАТ «Дельта банк» 19.09.2012 року було укладено кредитний договір № 003-20005-190912, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредитну лінію в розмірі 15000 гривень. Між [PERSON] та ПАТ «Дельта банк» 13.03.2013 року було укладено кредитний договір № 002-20005-130313, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредитну лінію в розмірі 10200 гривень. Згідно договору дарування грошових коштів від 21.01.2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти в розмірі 120 доларів США, що згідно курсу НБУ на 21.01.2003 року складало 639,60 грн. Дані грошові кошти є цільовими та призначені для придбання автомобіля Москвич 407. Згідно договору дарування грошових коштів від 28.07.2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, що згідно курсу НБУ на 28.07.2002 року складало 21280,00 грн. Дані грошові кошти є цільовими та призначені для будівництва гаражу. Згідно договору дарування грошових коштів від 24.10.2007 року [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти в розмірі 300 доларів США, що згідно курсу НБУ на 24.10.2007 року складало 1515,00 грн. Дані грошові кошти є цільовими та призначені для придбання автомобіля ИЖ 412. Вищезазначені договори дарування грошових котів укладені в письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Згідно кредитного договору № 243/10 від 22.10.2013 року укладеного між КС «Харківська каса взаємодопомоги» та [PERSON], зазначено, що [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 3500 гривень. Згідно ч.4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім*ї, створює обов*язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім*ї. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. За положеннями ч. 1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Положеннями ч. 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленості стосовно добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та шлюбний договір між сторонами відсутні. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно. набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу було зареєстроване лише на імя одного із них, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності, підтвердженням чому є і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, З ст.325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач - [PERSON] пояснила, що автомобіль ИЖ-412 купувала мати [PERSON] Про нібито її подарунки сину їй нічого невідомо. Вона знала, що у матері [PERSON] ніколи не було грошей. Свідок [PERSON] мати позивачки [PERSON] пояснила, що частину грошей на придбання першого автомобілю Москвич 407 надавали батьки [PERSON], гараж будувався за сумісні кошти сторон у справі, про займи їй нічого невідомо. Свідок [PERSON] батько позивачки [PERSON] пояснив, що допомагав будувати гараж, [PERSON] давала частину грошей на придбання автомобілю Москвич 407. Свідок [PERSON] брат позивачки [PERSON] пояснив, що гараж будувався в 2003-2005 роках, його батьки давали на будівництво гроші, але стверджувати про це не може, він допомагав будувати гараж. Коли та за які гроші були придбані автомобілі Москвич 407 та ИЖ-412 він не знає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою сторін у справі, бабуся та дідусь давали гроші на гараж, скільки саме давали вона не пам*ятає, коли почалось будівництво гаража вона не знає. Автомобіль Москвич 407 був придбаний за сумісні кошти подружжя, автомобіль ИЖ-412 не знає за які гроші був куплений, побутова техніка бралась в кредит на мати та батька, дідусь та бабуся допомагали. Свідок [PERSON] пояснив, що в його присутності була розмова, коли [PERSON] просив гроші у матері на придбання гаража. Мати пообіцяла дати гроші, потім він неї він чув, що якби не вона, то [PERSON] не купив би гараж. Близько п*яти років назад він чув розмову про те, що мати давала гроші на придбання кухні та побутової техніки. При підписанні договорів дарування грошових коштів, він присутнім не був. Свідок [PERSON] мати відповідача [PERSON] пояснила, що вона кожем місяць давала гроші своєму сину [PERSON] на будівництво гаража. Гроші давала в гривнях, вона їх збирала, потім син їх міняв. ще до покупки грааж вона збирала гроші, а потім відділа їх сину. На придбання автомобілів вона також давала гроші. Про побутову техніку їй нічого невідомо. Аналізуючи показання свідків, пояснення сторін та докази, що є у матеріалах справи суд встановив, що сторони визнають, що автомобіль марки ИЖ-412 був придбаний не за сумісні кошти подружжя. Суд не приймає показання свідків з обох сторін відносно надання грошей на будівництво гаражу, оскільки в якості свідків допитані зацікавлені в розгляді справи особи, вони є близькими родичами сторін, тому їх показання можуть бути не об*єктивними та направленими на ухвалення рішення на користь сторони, яка заявила їх для допиту в якості свідків. Оскільки, автомобіль ИЖ 412 зареєстрований на праві власності за [PERSON] та позивачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що кошти на придбання автомобіля Москвич 407 надавала мати відповідача, суд вважає необхідним в порядку поділу майна подружжя залишити автомобіль ИЖ 412 [PERSON] та визнати за ним право власності на автомобіль Москвич 407. В матеріалах справи мається договір дарування грошових коштів з цільовим призначенням для будівництва гаражу, суд вважає наданий договір неналежним доказом, оскільки даний договір нотаріально не посвідчений, та хоча і має дату укладання, підписаний сторонами та в ньому викладені всі істотні умови щодо укладення договору, суд позбавлений можливості встановити чи дійсно цей договір укладався 28.07.2002 року та чи дійсно за цим договором були передані грошові кошти. Також в договорі зазначено, що 4000 доларів призначається для будівництва гаражу, однак [PERSON] не надав суду жодного доказу, що саме на ці гроші був побудований гараж, а саме такими доказами могли бути: квитанції, видаткові накладні про купівлю будівельних матеріалів, інші витрати пов*язані з будівництвом чи оформленням гаражу. Також неможливо встановити, що на будівництво гаражу потрібно було саме 4000 доларів, або для цього потрібна була меньша або більша сума. Таким чином суд вважає, що спірний гараж був побудований сторонами в період шлюбу за сумісні кошти подружжя. Оскільки гаражний бокс в розумінні ч.2 ст.183 Цивільного кодексу України є річ неподільна, тому судом мають бути визначені рівні ідеальні частки сторін в майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, без його реального поділу, тому суд вважає за необхідне гаражний бокс № 2-191 з льохом та оглядовою ямою загальною площею 24,5 кв. м. в літ. «Ж-1» залишити у спільній частковій власності та визнати за кожним в подружжя право власності на ? частину гаражу. Відносно позовних вимог щодо визнання солідарним боржником та стягнення сплачених коштів за кредитинми договорами. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у своїй позовній заяві посилаються на норми ч. 4 ст. 65 СК України, яка встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержані за цим договором кошти фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Так, матеріально-правові вимоги позивачів полягають у визнанні кредитних коштів об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Слід враховувати, що при поділі спільної сумісної власності подружжя зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються. Отже, грошові кошти, отримані одним з подружжя за кредитним договором, який не був укладений в інтересах сім'ї, не можна вважати спільними коштами подружжя. За правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у постанові від 19 червня 2013 року у справі №6-55ц13, Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, не можна прийняти до уваги посилання [PERSON] та [PERSON] на те, що ними витрачалися кредитні кошти на потреби сім'ї, оскільки належних та допустимих доказів щодо цього не надано. А враховуючи всі обставини в їх сукупності, вбачається, що грошові кошти були отримані та використані кожним з подружжя на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК, солідарний обов'язок боржників або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Згідно зч.4 ст. 543 ЦК України, виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Частина 1 ст. 544 ЦК України визначає, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що між сторонами по даній цивільній справі відсутні зобов'язальні (договірні) правовідносини, що виключає виникнення регресних зобов'язань. [PERSON] не є стороною за договорами, укладених [PERSON] з банком та [PERSON] не є стороною за договором укладеним між кредитною спілкою та [PERSON]. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Норми частини 1 ст. 527 ЦК України встановлює, що Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно частина 2 ст. 527 ЦК України, кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. При переведенні боргу первісний кредитор передає свої обов'язки у зобов'язанні новому боржнику, який вступає у зобов'язання та має виконати обов'язок перед кредитором. Переведення боргу допускається за згодою кредитора, якщо інше не передбачене законом. Таким чином, в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] щодо визнання солідарним боржником та стягнення частини сплачених коштів за кредитним договором слід відмовити.

Outcome: partial