Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з 22 вересня 2007 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 4 жовтня 2019 року. Після розірвання шлюбу їх (сторін) син [PERSON] залишився проживати разом із нею (позивачем). У період шлюбу вони (сторони) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 10 березня 2016 року, оформленого на відповідача, придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,6 кв. м, житловою площею 25,1 кв. м. Вони (сторони) не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеної квартири. [PERSON] просила суд: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; - визнати за нею та відповідачем у рівних частинах (по 1/2 частині за кожним) право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,6 кв. м, житловою площею 25,1 кв. м. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що у період шлюбу з відповідачем вона увесь час, крім часу перебування у декретній відпустці, працювала та отримувала заробітну плату, укладала кошти у придбання спірної квартири. Після розірвання шлюбу вона з сином пішла проживати на орендовану квартиру, відповідач аліментів на утримання сина не сплачує. При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири вона (позивач) надавала відповідачу згоду на її купівлю. 22 вересня 2020 року позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали повністю, просили відмовити у їх задоволенні, пояснили, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, які були отримані від продажу належної йому (позивачу) квартири [ADDRESS] , яка була успадкована ним (позивачем) після смерті [PERSON] . Договори купівлі-продажу зазначених квартир були укладені у один день. 22 вересня 2020 року відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву, в якій просили розгляд справи проводити без їх участі. У зв`язку із неявкою 22 вересня 2020 року віх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 4 жовтня 2019 року було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9) та поясненнями сторін. З матеріалів справи (а.с. 11-12) вбачається, що 10 березня 2016 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області, [PERSON] за згодою [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,6 кв. м, житловою площею 25,1 кв. м. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна за взаємною згодою, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 534/866/17, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Положення ст.ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідачем та його представником не надано суду достовірних та достатніх доказів на спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру [ADDRESS] , яка була придбана сторонами у період перебування у шлюбі. Доводи відповідача та його представника про те, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, які були отримані від продажу належної позивачу квартири [ADDRESS] , яка була успадкована ним після смерті [PERSON] , суд визнає необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 918 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved