Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом в якому просить визнати недійсними розпорядження органу приватизації Виконкому Одеської міської ради № 90306 від 21.01.1997 та свідоцтво про право власності на житло № 11-8794 від 21.01.1997. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у березні 2016 року з метою постановки на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов, за місцем роботи її чоловіка, нею було зібрано пакет необхідних документів, серед яких вона отримала від своєї матері [PERSON] копії правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS], в якій вона проживає, а саме: заяви про передачу квартири в приватну власність №320 від 27.12.1996, розпорядження органу приватизації Виконкому Одеської міської ради №90306 від 21.01.1997, свідоцтва про право власності на житло №11-8794 від 21.01.1997, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №17892500 від 01.12.2016. Зі змісту вказаних документів, вона дізналася, що в січні 1997 року вона, [PERSON], приймала участь у приватизації двокімнатного жилого приміщення в розмірі 267/1000 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилаючись на ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначає, що вона письмової згоди на передачу вказаної квартири у спільну сумісну або часткову власність не давала, будь-яких заяв на приватизацію квартири не підписувала. Наполягає, що ст. 7 вищевказаного Закону визначені права наймачів, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, де ч.1 встановлено: «За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму». Вважає, що такими діями відповідачів порушені її права на приватизацію державного житлового фонду. Додатково позивач просить поновити строк для звернення до суду зазначаючи, що він був пропущений з поважних причин, а саме з причини, що вона фактично дізналася про порушення своїх прав у березні 2016 року. У судове засідання позивач не зявилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради, вона ж представник КП «Міське агентство з приватизації житла» в судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду письмові пояснення, де позовні вимоги не визнає, пояснивши, що приватизація була проведена відповідно до норм законодавства та відповідно до документів, які були підготовлені заявниками, підприємством по обслуговуванню житла та паспортисткою, які передані в агентство з приватизації житла. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду відзив на позов, де позовні вимоги визнала в повному обсязі та проти їх задоволення не заперечувала, а також надала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі. Повідомила, що у січні 1997 року здійснила приватизацію свого двокімнатного жилого приміщення в розмірі 267/1000 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Підписи від імені своїх доньок [PERSON] та [PERSON] у заяві (№320 від 27.12.1996) про приватизацію вказаної квартири, вона виконала власноручно, за їх відсутності та без їх відома. Просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду відзив на позов, де позовні вимоги визнала в повному обсязі та проти їх задоволення не заперечувала, а також надала до суду відповідну заяву про визнання позову в повному обсязі. У своїх поясненнях, відповідач [PERSON] підтвердила обставини, викладені у відзиві відповідача [PERSON] Суд дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до розпорядження органу приватизації Виконкому Одеської міської ради №90306 від 21.01.1997 [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» безоплатно було передано в спільну часткову власність двокімнатне жиле приміщення у розмірі 267/1000 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS], на праві приватної спільної (часткової) власності в рівних частках. На підставі вказаного розпорядження, управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради (назва якого змінена на Департамент Міського господарства Одеської міської ради) 21.01.1997 було видано свідоцтво про право власності на житло №11-8794 від 21.01.1997, відповідно до якого за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право спільної часткової власності на двокімнатне жиле приміщення у розмірі 267/1000 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS], в рівних частках. Судом встановлено та сторонами по справі не заперечувався той факт, що підписи від імені [PERSON] та [PERSON] у заяві про передачу квартири в приватну спільну часткову власність №320 від 27.12.1996, були виконані відповідачем [PERSON] (пізніше - [PERSON]) К.І., яка визнала той факт, що підписи у вказаній вище заяві замість [PERSON] та [PERSON] були проставлені нею власноручно та без відома останніх, при цьому вона зазначила, що про даний факт [PERSON] вона ніколи не повідомляла, оскільки не вважала за потрібне. У свою чергу, [PERSON] про свою участь у приватизації вказаного жилого приміщення дізналася лише в березні 2016 року при отриманні копій документів від відповідача. Відтак, суд вважає, що зазначені обставини в силу ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Довіреності на вчинення певних дій від імені [PERSON] у відповідача [PERSON] (раніше [PERSON]) К.І. на час підписання заяви про приватизацію квартири не було. В силу ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Водночас, ст.7 вищевказаного Закону визначені права наймачів, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, де ч.1 встановлено: «За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму». Таким чином, враховуючи ту обставину, що при приватизації вищевказаного житла [PERSON] не підписувала заяви про приватизацію квартири, тим самим не давала своєї згоди та не реалізувала свого права на одноразову безоплатну приватизацію житла, суд вважає що були порушені її житлові права, які повинні бути поновлені шляхом визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на зазначене вище житлове приміщення. Також судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №11-8794 від 21.01.1997 та висновку щодо технічної можливості поділу обєкту нерухомого майна №400/16л від 28.11.2016, двокімнатне жиле приміщення у розмірі 267/1000 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS], були виділені в окрему одиницю нерухомого майна з присвоєнням окремої поштової адреси: [ADDRESS], про що 01.12.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідні відомості про право спільної часткової власності на вказану житлову квартиру №2-В у розмірі по ? частки за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за відповідними записами №17892500 від 01.12.2016, №17892863 від 01.12.2016, №17892350 від 01.12.2016 та №17892195 від 01.12.2016. Вказані записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягають скасуванню, оскільки підстави для їх внесення, а саме свідоцтво про право власності на житло №11-8794 від 21.01.1997, у судовому засіданні визнані недійсними. Згідно ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст. 267 того ж Кодексу визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові. Якщо суд визначає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Суд вважає, що [PERSON] необхідно поновити пропущений нею строк позовної давності, оскільки вона фактично дізналася про порушення своїх прав у березні 2016 року, що є поважною причиною пропуску строку для звернення до суду. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved