Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати право власності на будинок по [ADDRESS], набутий в порядку спадкування після смерті [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що вона постійно проживає в даному будинку, що належить її дідові [PERSON], отже вступила в управління спадковим майном і прийняла спадщину після його смерті, тобто набула право власності на належний йому будинок, зазначивши при цьому, що із заявою до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини жоден із спадкоємців [PERSON] не звернувся. Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, оскільки представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 15 листопада 2013 року /а.с.28/ подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя /заява знаходяться в матеріалах справи/, що відповідає вимогам ст. 158 ЦПК України, та за відсутності відповідачів, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, що стверджується оголошенням, надрукованим в газеті «Високий Замок», однак до суду не прибули, про причини неявки суд не повідомили, про причини неявки суд не повідомили. При цьому [PERSON], яка є правонаступником після смерті відповідача [PERSON] /а.с.36/ подала до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнала, зазначивши, що не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спадкове майно /заява в матеріалах справи/. Крім цього, представник позивача зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідачів, а тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази наявні у справі в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 26 липня 1957 року [PERSON] придбав будинок по [ADDRESS] у виконавчого комітету Залізничної районної ради м. Львова /а.с.12/. Довідкою, виданою Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації № 370 від 31 липня 1957 року підтверджено, що будинок по [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] /а.с.11/. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с.7/. Із матеріалів справи, а саме заповіту, складеного [PERSON] 14 вересня 1987 року вбачається, що належний йому на праві особистої власності жилий будинок зі всіма господарськими будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] заповів 1/10 частину своєму синові - [PERSON], а 9/10 частин будинку в рівних частинах кожному зі своїх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] і внучці [PERSON] /а.с.9-10/. В даному заповіті було невірно вказано прізвище позивача, а саме, замість «[PERSON]» зазначено «[PERSON]». Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 травня 2009 року встановлено факт належності [PERSON] заповіту, складеного на ім'я [PERSON] /а.с.5/. Як вбачається із поданої позовної заяви, в будинку, що знаходиться у [ADDRESS] проживали [PERSON], позивач [PERSON], її матір [PERSON], її рідний брат - [PERSON], тітка [PERSON], двоюрідний брат позивача [PERSON] та дядько [PERSON] Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] померла [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с.6/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] /а.с.8/. У поданій позовній заяві [PERSON] зазначає, що у 1991 році її двоюрідний брат - [PERSON] виїхав на заробітки і проживати в будинок по [ADDRESS] не повернувся, а в 1996 році, на роботу в Автономну республіку Крим виїхав і її рідний брат - [PERSON] Їхнє місце проживання на сьогоднішній день позивачу невідоме. З огляду на зазначене, відповідачі [PERSON] та [PERSON] викликалися в суд через оголошення у пресі /повідомлення в матеріалах справи/. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] /а.с.22/, правонаступником після смерті якого є його дружина - [PERSON] /а.с.36/. [PERSON] подала до суду заяву, в якій визнала позов [PERSON], зазначивши, що не претендує на спадкове майно - будинок [ADDRESS] /заява в матеріалах справи/. З огляду на те, що цивільні відносини виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України від 16 січня 2003 року, то до врегулювання таких застосовується Цивільний Кодекс 1963 року. У відповідності до ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається із роз'яснень, даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. У відповідності до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому за [PERSON] слід визнати право власності в порядку спадкування на будинок [ADDRESS].

Outcome: approved