Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], яким просила стягнути з відповідачки на її користь суму авансу в розмірі 50 000 грн., понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилалася на те, що їй навесні 2013 року стало відомо, що відповідачка отримала у спадок будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачка зазначала, що вона звернулася до відповідачки з пропозицією придбати даний житловий будинок, на що остання погодилася. На підтвердження наміру укласти договір купівлі - продажу будинку, 18 вересня 2013 року між сторонами було укладено договір, шляхом складання розписки, за якою позивачка передала відповідачці аванс в сумі 50 000 грн.. Ці грошові кошти були передані в рахунок майбутньої угоди купівлі - продажу житлового будинку. Відповідачка, після оформлення розписки та отримання авансу, без її згоди, оформила на ім'я позивачки довіреність, якою уповноважила продати належний їй житловий будинок з надвірними будівлями. Але договір купівлі - продажу будинку так і не відбувся, оскільки будинок розташований на земельній ділянці, власником якого є інша особа: [PERSON], що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку. 26 грудня 2013 року позивачка звернулася до відповідачки з письмовим повідомленням про розірвання попередніх домовленостей та повернення отриманих коштів, але в телефонній розмові їй було повідомлено про відмову вести будь-які переговори з приводу повернення грошей, отриманих за будинок. На підставі викладеного [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши суд про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище. Відповідачка та її представник заперечували проти позовних вимог, зазначаючи, що дійсно відповідачка отримала грошові кошти за продажу будинку, що їй належить на праві власності в сумі 50 000 грн., вона погодилася продати будинок, для чого видала на ім'я позивачки довіреність, якою уповноважила її та її сестру продати житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] та передала позивачці ключі від будинку і на теперішній час не заперечує що б остання оформила договір - купівлі - продажу, самостійно на підставі довіреності, яка була видана на її ім'я. Третя особа Коломацька державна нотаріальна контора Харківської області в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши позивачку, її представника, відповідачку та її представника, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі - продажу жилого будинку від 25 вересня 2003 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS]. Цей жилий будинок літ. «А-1», жилою площею 31,8 кв.м, і при ньому надвірні будівлі: сарай «Б», літня кухня «В», сарай «Г», погріб «№», огорожа « 1-2», колодязь «К», розміщений на приватизованій земельній ділянці розмірами 0,85 гектарів, розташовану в [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,25 га, а решта 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства. Ця земля належить продавцю [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Після смерті [PERSON], її донька [PERSON] отримала у спадщину жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зареєструвала право власності на жилий будинок [ADDRESS], що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до розписки [PERSON] отримала від [PERSON] 50 000 грн. за будинок [ADDRESS]. Але як пояснили сторони по справі, до теперішнього часу договір купівлі - продажу будинку не оформлено. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. 26 грудня 2013 року [PERSON] звернулася із письмовою вимогою до [PERSON] про повернення грошових коштів в сумі 50 000 грн., оскільки договір купівлі - продажу будинку оформлено не було. 13 січня 2014 року [PERSON] письмово повідомила [PERSON], що її вимога є необґрунтованою. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. (ст. 530 ЦК України). У разі коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Відповідно до положень ст. ст. 570, 635 ЦК України грошові кошти, одержані відповідачем від позивача як попередня оплата в рахунок суми за основними договорами, є авансом, який підлягає поверненню позивачу в розмірі 50 000 грн.. Оскільки договір купівлі-продажу сторонами не було укладено, то 50 000 грн., сплачені позивачем, є авансом і підлягають поверненню. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року (справа № 6-176цс12) про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved