Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому вказує, що він є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Даний будинок належить йому на підставі акту передання будинку переселенцю від 14.02.1992 року. Вказаний житловий будинок зареєстровано в каховському БТІ та видано реєстраційне посвідчення на ім`я позивача. \~ \~ \~ \~На даний час позивач вирішує питання з приводу розпорядження даним будинком та внесення даних про право власності до відповідного реєстру. При зверненні до державного реєстратора із заявою про здійснення державної реєстрації, [PERSON] було відмовлено у здійсненні реєстрації права власності, оскільки наданий ним Акт не є правовстановлюючим документом на майно. З огляду на те, що на даний час його право власності на житловий будинок не визнається, та з урахуванням того, що в позасудовому порядку вирішити дане питання можливості [PERSON] не має, звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами, який розташований по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні представник позивача за дорученням про надання безоплатної правової допомоги адвокат Кушнеренко Т.В. заявлені позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позові. Просить суд позов задовольнити. Представник відповідача Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області, будучи належним и чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд справи за відсутності представника селищної ради. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч.2 ст. 16 ЦК України, передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Акту передання будинку переселенцю від 14.02.1992 року, укладеного між ним та директором радгоспу ім.. Ілліча Чаплинського району Херсонської області отримав у власність житловий будинок з господарськими будівлями та прибудовами, розташований по [ADDRESS] . На підставі вказаного Акту, 29 січня 1993 року Каховським БТІ було зареєстровано право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок та видано реєстраційне посвідчення. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області від 29.11.2018 року №113 змінено нумерацію будинків, по [ADDRESS] , яка після перейменування вулиць отримала назву Меліораторів, зокрема змінено адресу садиби [PERSON] з №16 а на №24. З копії технічного паспорту житлового будинку, вбачається, що спірний будинок в дійсності є відокремленим житловим будинком, який розташовано по [ADDRESS] та виготовлений на замовлення [PERSON] . З копії паспорту громадянина України, виданого [PERSON] вбачається, що місце реєстрації позивача по [ADDRESS] було анульовано та зареєстровано місце проживання по [ADDRESS] . З відповіді державного реєстратора від 21.03.2019 року на заяву позивача щодо реєстрації права власності, вбачається, що [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок з тих підстав, що документи подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, встановленим Законом, що перешкоджає [PERSON] здійснити своє право власності щодо будинку. Позивач, з метою захисту свого права звернувся до суду з відповідним позовом та його право підлягає захисту, виходячи з наступного. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Надані позивачем докази свідчать, що будинок був отриманий ним в 1992 році на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком. На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійною підставою набуття права власності на житло, тому вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенцю на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Саме вказані факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність, при цьому, втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок. Крім того, здійснивши державну реєстрацію в КП «Каховське БТІ» права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , який [PERSON] отримав у власність на підставі Акту від 14.02.1992 року, держава цим самим визнала право власності позивача на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача та визнання ним відповідних фактів щодо передачі будинку позивачу і з врахуванням принципу справедливості вказують на необхідність задоволення позову визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved