Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], в якій, окрім неї, зареєстрована її матір [PERSON] Вказує, що відповідач з 2000 року за вказаною адресою не проживає, оскільки перебуває за кордоном, особисті речі відповідача у квартирі відсутні. Крім того, зазначає, що відповідач на даний час втратила інтерес до вказаної квартири та не заперечує щодо зняття її з реєстрації, оскільки забезпечена іншим житлом та бажає зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою, однак в позасудовому порядку можливості зняти відповідача з реєстрації у вказаній квартирі немає, бо дана процедура потребує особистої присутності останньої. З огляду на наведене, просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою за адресою: м. Луцьк, пр. Молоді, 9а/38, судові витрати залишити за нею. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву, якою пояснила, що протягом останніх 15 років вона проживає в Італії та не потребує реєстрації місця свого проживання в Україні, а тому позов визнає в повному обсязі, розгляд справи просить проводити без її участі. Дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири № 38 в будинку №9А по проспекті Молоді в місті Луцьку, що підтверджується копією договору дарування часток квартири від 01 вересня 2012 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №3-3162 (а.с.4), копією витягу про державну реєстрацію прав № 35707361 від 03 жовтня 2012 року (а.с.5). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають [INFO], по пр. Молоді в м. Луцьку вбачається, що у вищевказаній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.6-9). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З копії свідоцтва про народження позивача серії ІІ-ЕГ №434142 встановлено, що відповідач [PERSON] є її матірю (а.с.10), а отже є членом її сімї. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Як вбачається з письмових доказів наявних в матеріалах справи відповідач [PERSON], будучи членом сімї власника жилого приміщення, понад один рік без поважних причин не проживає в ньому. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 38 в будинку № 9А по пр. Молоді у місті Луцьку. Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 217 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: approved