Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у Чеську республіку в м. Прага без згоди та супроводу батька [PERSON], - на період із 01.12.2016 року по 30.04.2017 року. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що до 2014 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають двох дочок [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати із [PERSON], перебувають на її утриманні та вихованні. [PERSON] відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітніх дочок за кордон для відпочинку, у зв'язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Козій Т.В. підтримав уточнені позовні вимоги [PERSON] та просив даний позов задовольнити, опираючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала та пояснила, що добровільно [PERSON] не дає згоди на виїзд неповнолітніх дочок за кордон, оскільки вважає, що діти можуть з ініціативи матері не повернутися звідти, - просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи органу опіки та піклування Самбірської районної державної адміністрації на виклик в суд не з'явився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи; подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, оскільки дані діти [PERSON] та [PERSON] не перебувають на обліку у службі у справах дітей, як діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав: Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серій [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст. 2, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; проїзний документ дитини і оформлення його проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Аналогічне положення регламентоване у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. принцип 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ураховуючи вищенаведене та позицію сторони позивача, судом установлено, що виїзд [PERSON] та [PERSON] за кордон з метою відпочинку чи оздоровлення відповідає інтересам дітей; твердження представника відповідача про те, що позивач хоче вивезти дочок за кордон назавжди - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та представник відповідача, водночас матір відповідача і баба цих дітей не представила суду жодного доказу; представник відповідача єдине вважає, що діти повинні постійно проживати в Україні. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. У свою чергу представником відповідача жодним чином цього не аргументовано та не вмотивовано негативні наслідки, які б могли настати для її довірителя, коли він у той же час знаходиться на тимчасових роботах за межами України і, на даний час зокрема у м. Прага; не спростовано того, що про виїзд дочок перед судом порушила питання матір дітей; не зазначено доказів, які б підтверджували кожну обставину, що діти виховуються прабабою, фактично перебувають у злиднях; а навпаки представником відповідача суду зосереджено увагу на боргових відносинах позивача із нею, на тому, що діти можуть бути вивезеними із України на постійно до їх баби, що виїзд дітей за кордон не відповідає їх інтересам. Напротивагу наведеному представником позивача суду доведено, що виїзд дітей заплановано в конкретну державу та вказано адресу місця їх проживання; діти виїжджають з метою оздоровлення та з метою розширення їх кругозору, чи з інших позитивних міркувань і на це є достатні кошти у позивача або в її матері, - баби дітей [PERSON], котра як установлено під час розгляду справи вже тривалий час проживає у м. Прага. Тому суд прийшов до висновку про задоволення позову, а відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем документально підтверджені судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved