Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування якого зазначає, що 05.11.2010 року між нею та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав позику на суму 2000 доларів США, еквівалент 16000 гривен, що підтверджується відповідною розпискою. При цьому [PERSON] зобов'язався повернути суду боргу в строк до 12.11.2010 року, але досі цього не зробив, тому позивач вважає, що вказана сума має бути повернута на його користь в примусовому порядку з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення зобов'язання, що складає період з листопада 2010 року по вересень 2013 рок, що передбачено ст.. 625 ЦК України. Просить стягнути з [PERSON] на її, позивача, користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 17136 грн. та 3% річних від в розмірі 1442,63 грн., а також відшкодувати судові витрати. Представник позивача в судове засідання не явився, надав на адресу суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав викладених в позовній заяві. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, в розумінні положень 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами по справі є будь які фактичні данні, на підставу яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини які мають значення для вирішення справи, ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказах, речових доказах, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаються одні та відхиляються інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення також закріплено і ст. 60 ч. 4 ЦПК України. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що 05.11.2010 р. між сторонами по справі було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] позику на суму 2000 доларів США. При цьому відповідач зобов'язався повернути суму боргу 12 листопада 2010 року, на підтвердження чого надав власноруч написану розписку, оригінал якої додано до матеріалів справи ( ас.23), але взяті на себе зобов'язання досі не виконав. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родо вими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж ро ду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших ре чей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України, передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в примусовому порядку підлягають задоволенню в повному об'ємі в сумі 2000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення становить суму в розмірі 15986 грн., яку було визнано у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долара США - 100,00 дол. США = 799,30грн., оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виконане у грошовій одиниці України - гривні. Крім того, ч. 1 ст. 533 ЦК України, передбачає, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, визначення в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Як убачається з матеріалів справи, позика надавалась у доларах США, а не в національній валюті, і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом був урахований офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком на день ухвалення рішення. У зв'язку з викладеним при вирішенні питання про повернення боргу не може враховуватись індекс інфляції, який установлений відносно гривні, а не іноземної валюти. Таким чином позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення 3% річних, проте в сумі 1383,56 грн., враховуючі, що початком прострочення заборгованості вважається наступний день після остаточної дати розрахунку, отже, в межах заявлених вимог період прострочення виконання зобов'язання становить 1053 дні, а саме з 13.11.2010 року по 30.09.2013 року та визначена за наступним розрахунком. 2000 доларів США х 3% / 365 днів на рік х на 1053 дні прострочення х 7,993 = 1383,56 грн. Суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача, щодо відшкодування понесених ним судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 214,60 грн., а також витрат пов'язаних із розміщенням оголошення про виклик відповідача в судове засідання в газеті «Кримські відомості» в розмірі 440 грн. та «Урядовий кур'єр» в розмірі 420 грн., які підтверджені наявними в матеріалах справи квитанціями. На підставі викладеного, ст.. ст.. 524, 533, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку»,

Outcome: partial