Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про тлумачення змісту заповіту. В позові позивач посилалася на те, що 11 лютого 2002 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений [PERSON] сільським головою [PERSON], у відповідності до змісту якого, остання заповідала [PERSON] земельний пай площею 8,59 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району, і який належав їй на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0040321. На підставі зазначеного сертифіката, 05 серпня 2003 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії IV ЗП № 019169, відповідно якого їй передана у приватну власність земельна ділянка площею 6,1228 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 06 грудня 2012 року, у віці 83 років, [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку розміром 6,1228 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району. Позивач, як єдина спадкоємиця за заповітом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 07.07.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, так як в заповіті померлої [PERSON] зазначене право на земельну ділянку (пай) і розмір земельної ділянки визначений в умовних кадастрових гектарах. А оскільки за життя померла отримала інший правовстановлюючий документ на земельну ділянку і не склала новий заповіт, немає можливості зясувати склад спадкового майна, яке вона заповідала. Позивач вважає, що за своїм змістом розпорядження спадкодавця було спрямоване на те, щоб заповісти їй земельну ділянку, на яку у спадкодавця на момент складання заповіту було право, підтверджене сертифікатом. Однак пізніше, коли спадкодавець отримав на підставі сертифікату державний акт на земельну ділянку, він не вніс до заповіту відповідних змін. Заповіт не змінювався, не відмінявся і не скасовувався, що свідчить про те, що воля спадкодавця полягала саме в передачі цього майна у спадок. Так як позивач позбавлена можливості оформити спадщину в позасудовому порядку та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, то змушена звернутися до суду за захистом, обираючи передбачений п. 2 ст. 213 ЦК України спосіб, адже суд на вимогу однієї із сторін може поставити рішення про тлумачення заповіту. В судове засідання позивач та її представник не зявилися, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, надіслали до суду заяви, в яких прохали розгляд справи проводити за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада, представник в судове засідання не зявися, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, надали через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохають проводити розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували, визнали їх в повному обсязі. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, судом у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: У відповідності до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.\~\~\~ Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2002 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений [PERSON] сільським головою [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2, у відповідності до змісту якого, остання заповідала [PERSON] земельний пай площею 8,59 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району, і який належав їй на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0040321 (а.с.7). На підставі зазначеного сертифіката, 05 серпня 2003 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії IV ЗП № 019169, відповідно якого їй передана у приватну власність земельна ділянка площею 6,1228 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8). 06 грудня 2012 року, у віці 83 років, [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 386852 від 23.03.2017 року (а.с.9). Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку розміром 6,1228 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району. Позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується довідкою № 165/02-02-12, виданою 23.03.2017 року виконавчим комітетом Верхньотерсянської сільської ради (а.с.10). 07.07.2017 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 07.07.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, так як в заповіті померлої [PERSON] зазначене право на земельну ділянку (пай) і розмір земельної ділянки визначений в умовних кадастрових гектарах. А оскільки за життя померла отримала інший правовстановлюючий документ на земельну ділянку і не склала новий заповіт, немає можливості зясувати склад спадкового майна, яке вона заповідала (а.с.13). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини спадкоємцями. У разі спору тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Аналогічні положення містить п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», який вказує, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження. Так, відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін правочину суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з аналізу положень норм ст.ст.213 та 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч.2 ст.213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину. Відповідно до, наданого на запит суду, інформаційного листа відділу Управління Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області № 9-8-0.27-256/106-17 від 04.08.2017 року, [PERSON] виданий Державний акт від 05.08.2013 року IV ЗП № 019169 на підставі розпорядження Гуляйпільської РДА від 09.04.2003 року № 145 взамін сертифікату на земельну частку (пай) від 07.02.2002 року ЗП № 0040321. Таким чином, суд вважає доведеним, що земельна ділянка, яку [PERSON] заповідала позивачу і земельна ділянка, право на яку посвідчується державним актом серії IV ЗП № 019169, площею 6,1228 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - це одна і та ж сама земельна ділянка, один і той же самий об'єкт спадкування. Отже, судом встановлено, що на момент складання заповіту та на момент смерті спадкодавця, їй належала конкретна земельна ділянка, право власності на яку підтверджено державним актом, виданим належним органом. Сам заповіт не змінювався і не скасовувався, сторонами не оспорювався, що свідчить про те, що воля спадкодавця полягала саме в спадкуванні цього майна. Таким чином, суд доходить висновку, що померла заповідала позивачу належну їй земельну ділянку площею 6,1228 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV ЗП № 019169. А тому позов підлягає задоволенню як такий, що грунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами.

Outcome: approved