Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральних збитків, уточнивши який, посилалась на те, що вона працювала з 03.08.2012 року по 06.12.2013 року на посаді керуючої магазином у приватного підприємця [PERSON], з нею був укладений трудовий договір, що був зареєстрований у Шевченківському центрі зайнятості. 06.12.2013 року вона була звільнена за власним бажанням, але центр зайнятості повернув їй розірваний трудовий договір лише 21.02.2014 року, крім того їй не було надано розрахунку при звільненні, проте, зловживаючи владою, посадова особа центру зайнятості, діючи всупереч чинного законодавства, протиправно засвідчила розірвання трудового договору. У позові також зазначається, що розмір заробітної плати позивачки становив 4000 грн., їй не виплачено заробітну плату за листопад та грудень 2013 року у загальній сумі 5000 грн., та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, що завдало їй моральних збитків, які вона оцінює у 10000 грн., зі стягненням крім цього, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що змусило позивачку звернутися до суду з позовом. У судовому засіданні позивачка, її представник підтримали позов, просили суд його задовольнити, пояснили, що [PERSON] працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді керуючої магазином, з нею не був проведений розрахунок при звільненні, заробітна плата позивачки становила 4000 грн. на місяць, їй не виплачено заробітну плату за листопад та за відпрацьовані дні у грудні 2013 року у загальній сумі 5000 грн., та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, що завдало їй моральних збитків у розмірі 10000 грн., також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 42229,55 грн. Також позивачка пояснила, що розмір її зарплати був саме 4000 грн. на місяць, а не 1400 грн., як зазначено у трудовому договорі, це фіксувалося у відомостях, які вона сама складала по магазину, що трудова книжка перебувала у неї на зберіганні в магазині, а не в офісі підприємця. Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, пояснив суду, що позивачкою суду не було доведено факт невиплати заробітної плати, розрахунку при звільненні, що її заробітна плата складала 1400 грн., що передбачено у трудовому договорі з [PERSON], з нею було своєчасно проведено повний розрахунок відповідно до умов трудового договору, заперечував те, що заробітна плата позивачки складала 4000 грн., зазначив, що трудовий договір було розірвано за згодою сторін у відповідності до вимог чинного законодавства та знятий з реєстрації у центрі зайнятості, були надані усі документи, без цього би не відбулось зняття з реєстрації, трудова книжка перебувала у [PERSON], тому зняття відбулося у лютому 2014 року, також пояснив, що про відомості, що складалися особисто [PERSON] йому нічого не відомо та це не є належним доказом, всі розрахунки проводяться в офісі у бухгалтера на відповідних затверджених бланках, про що надав суду відповідні докази. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов не є обгрунтованим та у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.08.2012 року по 06.12.2013 року на посаді керуючої магазином у приватного підприємця [PERSON], з нею був укладений трудовий договір, що був зареєстрований у Шевченківському районному центрі зайнятості м. Запоріжжя 03.08.2012 року. 06.12.2013 року вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, трудовий договір було розірвано сторонами 06.12.2013 року та було знято з реєстрації у центрі зайнятості 21.02.2014 року, що підтверджується трудовим договором від 03.08.2012 року, листом з Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя від 17.10.2014 року вих. № 2171/01-23. Зазначеним трудовим договором (п.3) була встановлена виплата [PERSON] заробітної плати у розмірі 1400 грн. на місяць. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст. 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів за власним розсудом обираючи спосіб захисту. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на які [PERSON] посилається у позові, підставами відповідальності роботодавця щодо виплати розрахунку при звільненні є наявність нарахованих, але не сплачених сум, що підлягають виплаті при звільненні та вина роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) у невиплаті належних працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Звернувшись до суду з позовом, [PERSON], вказала, що вона працювала у приватного підприємця за трудовим договором, заборгованість із заробітної плати склала 5000 грн. та за час затримання виплати заробітної плати заборгованість склала 42229,55 грн., вимагаючи стягнення зазначених сум з відповідача. Проте, в обгрунтування своїх позовних вимог позивачкою не було надано суду жодних достатніх та об»єктивних доказів, які б підтверджували наявність заборгованості із виплати заробітної плати при звільненні та її розмір, відповідно, і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так, надані [PERSON] як доказ наявності заборгованості із заробітної плати ксерокопії платіжних відомостей, складених нею особисто, що вона підтвердила, суд оцінює критично, адже з них не вбачається, що виплачувалася саме заробітна плата, відсутні печатки, інші необхідні реквізити, до того ж позивачкою не доведено, що на неї було покладено обов»язок нарахування та виплати заробітної плати, тощо. Отже, не є належно складеним і розрахунок заборгованості із заробітної плати, що повинен бути оформлений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (із змінами та доповненнями), що викладено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13. За запитом суду ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя своїм листом від 13.10.2014 року вих. №23541/08-30-17-02-17 повідомила суд, що на податковому обліку перебуває фізична особа-підприємець [PERSON] з 01.06.2005 року, згідно наданих копій податкових розрахунків (звітів форми 1-ДФ) сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь [PERSON] і сум утриманого з них податку за ІІІ-ІV квартали 2012 року та І-ІV квартали 2013 року, [PERSON], у ці період нараховувалася та була виплачена заробітна плата (згідно щоквартальних звітів) у розмірі 4270- 4324 грн., що відповідає умовам трудового договору (1400 грн.). Надані відповідачем копії розрахунково-платіжних відомостей за листопад та грудень 2013 року (6 відпрацьованих днів) свідчать про нарахування та виплату [PERSON] розрахунку при звільненні, в тому числі за невикористану відпустку, у розмірі заробітної плати, що була передбачена у укладеному між сторонами трудовому договорі. Пояснення допитаного у судовому засіданні свідка з боку позивачки [PERSON], який пояснив, що він раніше працював менеджером у приватного підприємця [PERSON], не був оформлений, працював на таких умовах, оскільки влаштовувала заробітна плата, що [PERSON] працювала у приватного підприємця [PERSON] керуючою магазином, отримувала зарплату 4000 грн., їй не виплатили заробітну плату при звільненні, при цьому у його компетенцію не входили питання трудових відносин, нарахування і виплати заробітної плати, що при розрахунку з [PERSON] він присутній не був, [PERSON] вів подвійну бухгалтерію, суд оцінює критично та не бере до уваги, показання не спростовують висновки суду та суперечать сукупності інших доказів. Крім того, як пояснив сам свідок у нього є неприязнь до [PERSON], оскільки він звинувачує його у тому що [PERSON] не робив. Доводи представника позивачки про те, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед [PERSON] підтверджується і тим, що трудовий договір не був знятий з реєстрації у центрі зайнятості, не є переконливими, оскільки відповідно до чинного законодавства центр зайнятості перевіряє серед іншого і розрахунок з працівником при звільненні (п.4 Постанови КМУ від 29.10.2009 року №1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю»). У трудовому договорі чітко зазначено, що трудовий договір розірвано 06.12.2013 року за угодою сторін, про що є запис у трудовій книжці, жодних заперечень з боку [PERSON] при його знятті з реєстрації у центрі зайнятості не зазначено, про що є її підпис, вказуючи у позові на протиправність дій працівника центру зайнятості, вимог до центру зайнятості позивачкою не заявлено, крім того, позивачка у суді підтвердила, що трудова книжка зберігалася у неї, а не на підприємстві. Припинення трудових відносин позивачкою не оспорюється, а те, що договір був знятий з реєстрації пізніше, не підтверджує як наявність заборгованості по заробітній платі, так і інший розмір заробітної плати, ніж зазначено у договорі. Оскільки не знайшли своє підтвердження вимоги щодо заборгованості із заробітної плати відповідача перед позивачкою та розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральних збитків, які є похідними від них, задоволенню не підлягають. Таким чином, позов не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, є безпідставним та необґрунтованим, отже, у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed