Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом у якому просить суд: визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 24 квітня 2009 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1498; скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 27034719, проведену на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 24 квітня 2009 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1498. Представник позивачки до судового засідання не з'явився, але на адресу суду надіслав клопотання в якому просив позовні вимоги задовольнити та слухати справу без його участі. Відповідачка, яка належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, з невідомих суду причин, та від неї не надійшло клопотань, повідомлення про причини неявки. Вивчивши та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області від 09.11.2003 року зареєстрованого в реєстрі за № 5146 [PERSON] [INFO] було успадковане після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] житловий будинок під [ADDRESS] З 22 вересня 1972 року й на даний час позивачка прописана та проживає в успадкованому будинку за адресою: [ADDRESS] Після смерті чоловіка позивачку навідував племінник [PERSON] із своєю дружиною [PERSON], які мали намір доглядати за позивачкою, оскільки її похилий вік не давав можливості самостійно обробляти город, прибирати у будинку та готувати собі їжу. Таким чином Позивач мала намір укласти договір довічного утримання із [PERSON]. З 2009 року, [PERSON] більше не з'являлась у будинку позивачки, не доглядала і жодним чином не допомагала по господарству та матеріально, що підтверджується показами свідків [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. З того часу позивачка не має жодних відомостей про її місце проживання або перебування відповідачки. Про залишення без догляду позивачки дізналась сусідка [PERSON].[INFO], яка почала з 2009 року доглядати разом із своєю донькою [PERSON] [INFO], якій в знак подяки за гарне ставлення вирішила заповісти усе своє рухоме та нерухоме майно, у тому числі житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Інших родичів Позивач не має. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.05.2016 року позивачкою встановлено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 24 квітня 2009 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-1498. Позивачка мала намір укласти договір довічного утримання з [PERSON], а не договір дарування будинку, тому продовжує у ньому проживати, отже фактично житловий будинок відповідачці не передано. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із правовою позицією викладеною в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі за № 6-93цс16 від 16.03.2016 року зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобо2язуєится забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов'язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Спірний житловий будинок, є єдиним житлом позивачки, який вона не мала наміру дарувати, оскільки в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду і матеріальної допомоги, отже вважала що із [PERSON] в 2009 році укладається договір довічного утримання. Реєстрація права власності житлового будинку [PERSON] порушують права позивача, оскільки її позбавлено можливості розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, з підстав укладеного договору дарування від 24.04.2009 року зареєстрованого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори за № 2-1498, який не відповідав її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. З цих підстав суд вважає задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме визнати недійсним договору дарування, а реєстрацію права власності скасувати.

Outcome: approved