Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 травня 2019 року близько 08 години 15 хвилин відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , яка рухаючись по вулиці Карпенка-Карого зі сторони вулиці Конякіна в напрямку вулиці Дубнівська в місті Луцьк, здійснила наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід загинув в кареті швидкої медичної допомоги. Із постанови про закриття кримінального провадження від 30.09.2019 року вбачається, що потерпілий [PERSON] не дотримався правил дорожнього руху, у зв`язку з чим настала ДТП, яка спричинила його смерть. Станом на дату ДТП автомобіль [PERSON] був застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія ПЗУ України». 11.06.2019 ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах [PERSON] звернулось до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 076,00 грн, відшкодування витрат понесених на поховання в розмірі 8 668,00 грн, відшкодування шкоди по втраті годувальника в розмірі 150 228,00 грн. 18.12.2019 відповідач сплатив позивачу лише 50% розміру завданої шкоди в сумі 104486,00 грн. Своє рішення обґрунтував тим, що згідно з п. 36.6 ст. 36 Закону у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Не погоджуючись з вищевикладеним, позивач вважає, що пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, а наявність чи відсутність вини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Зважаючи, що ліміт страхового відшкодування становить 200 000 грн, позивач просить стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ України» невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі 95 514,00 грн. 21.02.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія ПЗУ Україна» позовні вимоги не визнає. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовує тим, що постановою про закриття кримінального провадження від 30.09.2019 встановлено, що [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , який в порушення пунктів 4.1, 4.7, 4.8 та 4.14 (а) Правил дорожнього руху України раптово вийшов на проїзну частину дороги з права відносно напрямку руху автомобіля, поза пішохідним переходом. Дії пішохода [PERSON] , які полягали у порушенні ПДР України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками. Оскільки шкода була заподіяна сукупними діями учасників події, розмір страхового відшкодування, відповідно до вимог ст 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб. Зважаючи на вказане вище, на думку представника відповідача, позивачці було правомірно розраховано та сплачено страхове відшкодування, а вимоги позивачки щодо стягнення страхового відшкодування у розмірі 95 514,00 грн є безпідставними, тому в задоволенні позову просив відмовити. 02.03.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача вважає заперечення відповідача безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності по виплаті страхового відшкодування, оскільки згідно ч.3 ст. 1993, ст.ст. 1200, 1201 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дана шкода підлягає повному відшкодуванню. Крім того, представник позивача вважає, що положення ст. 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не стосуються даних правовідносин, оскільки пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, а наявність чи відсутність вини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. 06.03.2020 у запереченні на відповідь на відзив представник відповідача заперечує проти міркувань, які викладені у відповіді на відзив та вважає, що оскільки шкода в даному ДТП була заподіяна сукупними діями учасників події, розмір страхового відшкодування відповідно до ст.36.3 Закону було визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб. Тому відповідач правомірно розрахував та сплатив шкоду. У своїх письмових поясненнях щодо заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву представник позивача позовні вимоги підтримав та вважає, заперечення відповідача на відповідь на відзив безпідставними. Позивачка [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його та позивачки відсутності, позовну заяву підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ України» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. про причини неявки суд не повідомив. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06 травня 2019 року близько 08 години 15 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Гольф, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вулиці Карпенка Карого зі сторони вулиці Конякіна в напрямку вулиці Дубнівської в м.Луцьк, поблизу готельно-розважального комплексу «Срібні лелеки», здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , який раптово вийшов на проїзну частину дороги з права відносно напрямку руху автомобіля, поза пішохідним переходом. В прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало порушення пішоходом [PERSON] пунктів 4.1, 4.7, 4.8, 4.14(а) Правил дорожнього руху України. Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 30 вересня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120190300000000460 від 06.05.2019 закрито у зв`язку із відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а, отже, врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Законом) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. У відповідності до статей 1 та 3 Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору, є страховий поліс. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер [NUMBER] застрахована у ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ України», що не оспорюється сторонами. 11 червня 2019 року «Юридична компанія «Відшкодування», що діє в інтересах [PERSON] звернулась до ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ України» відповідно до ст..35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.4-5): розмір відшкодування для дружини [PERSON] - 12 519 грн (1/4 моральна шкода -ст.27.3 Закону), 8668 грн (витрати на поховання - ст..27.4 Закону), розмір відшкодування для сина [PERSON] - 150 228 грн (відшкодування на утримання -ст.27.2 Закону), 12 519 грн (1/4 моральна шкода -ст.27.3 Закону), розмір відшкодування для сина [PERSON] - 221 169 грн (відшкодування на утримання -ст.27.2 Закону), 12 519 грн (1/4 моральна шкода -ст.27.3 Закону). Відшкодування в загальному розмірі 417 622 грн просять здійснити шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Відшкодування», для переказу потерпілому. До заяви додано: витяг з ЄРДР копія паспорта та ІПН [PERSON] , інформація про склад сім`ї, довідка про отримання пенсії по втраті годувальника, довідка про склад сім`ї, копія свідоцтва про смерть, копія свідоцтва про народження, копія свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про смерть, товарні чеки на суму 6 658 грн, 1 650 грн, 360 грн, виписка з ЄРДРЮО та ФОП [PERSON] , свідоцтво платника єдиного податку [PERSON] , витяг з сайту МТСБУ щодо полісу №133269947, копія довіреності на представництво інтересів [PERSON] , завірена сільською радою. Відповідно до листа ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» від 18 грудня 2019 року №9562-31 (а.с. 10), розглянувши документи по справі № 49457, відносно події, що мала місце 06.05.2019, було прийняте рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від заподіяної шкоди: відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 076,00 грн, згідно ст..27.3, 36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до виплати - 25 038,00 грн; витрати на поховання згідно ст..27.4, 36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в розмірі 8 668, 00 грн, до виплати - 4334, 00 грн, відшкодування шкоди згідно ст.27.2, 36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в розмірі 150 228,00 грн, до виплати - 75 114, 00 грн. Виплата страхового відшкодування проводиться в розмірі 50% , виходячи з того, що постановою про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2019 року, встановлено, що дорожньо-транспортна пригода виникла внаслідок порушення пішоходом п.4.1, 4.7, 4.8, 4.14 ПДР України. Зважаючи на норми ч.5 ст.1187 ЦК України, згідно з якою особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, ст..36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від розміру завданої шкоди. Загальний розмір виплаченого страхове відшкодування становить 104 486 грн. Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно з положеннями п.27.3 ст.27 Закону, Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 1193 ЦК України). В п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак суду не було надано ні доказів умислу, ні доказів грубої необережності пішохода, а тому підстав для зменшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки немає. Крім того, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України). Положення пункту 36.3 ст.36 Закону стосується того випадку, коли внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, тому особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Положення про ділення страхової виплати на кількість осіб, винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, тому твердження страховика про те, що порушення потерпілим ПДР і наїзд на нього згаданим транспортним засобом є взаємопов`язаними, сукупними діями, внаслідок яких виникла така шкода, є на думку суду помилковими, оскільки неможливо визнати, що потерпілий, який помер внаслідок наїзду на нього транспортного засобу, навіть за наявності його вини у порушенні вимог Правил дорожнього руху, але за відсутності у нього умислу на заподіяння собі шкоди, діяв у взаємозв`язку разом з водієм цього джерела підвищеної небезпеки. Відповідач довільно трактує положення цієї норми, ототожнюючи пішохода з джерелом підвищеної небезпеки, що не узгоджується із визначенням у п. 1.10 Правил дорожнього руху, де пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. Зазначений пункт застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. За роз`ясненнями, викладеними в абз. 4 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, відсутність складу злочину у разі закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Отже, та обставина, що відносно водія закрито кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, не звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу була застрахована у встановленому законом порядку, тому у зв`язку з настанням страхового випадку обов`язок відшкодувати шкоду у зв`язку із смертю потерпілого у межах встановленого ліміту відповідальності лежить на Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ України» як на страховику. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що при нарахуванні страхових виплат позивачу у розмірі 50% від заподіяної шкоди, відповідач посилався на норми п.36.3 ст.36 Закону, при цьому не оспорював загальний розмір завданої шкоди та ліміт страхового відшкодування. Розмір невиплаченої суми страхового відшкодування, на думку суду, визначений вірно (200 000,00 (ліміт страхового відшкодування) - 104 486,00 (виплачена сума страхового відшкодування) = 95 514, 00 грн) На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, відповідач неправомірно застосував норми п.36.3 ст.36 Закону, та здійснив виплату у розмірі 50% від заподіяної шкоди, а тому з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» на користь [PERSON] слід стягнути 95 514,00 грн страхового відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути на користь держави з відповідача у розмірі 955,14 грн.

Outcome: approved