Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітній дитині без згоди та супроводу батька. Свої вимоги мотивує тим, що з 1999 року по 2013 рік проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а [INFO] року у них народилась друга дочка [PERSON]. Вказує, що з 2013 року вони з відповідачем проживають окремо і з того часу, відповідач фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, участі у житті дочки не приймає, спілкується з останньою один раз на місяць. При цьому, дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, вона піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зазначає, що на даний час вона має можливість тимчасово проживати і працювати в Республіці Польща та в інших країнах Шенгенської угоди до 14.01.2021 року, час перебування у яких обмежений 90-та днями, а також у неї є близькі родичі в Республіці Білорусь та Російській Федерації, з якими у них склались теплі родинні відносини та є бажання час від часу їх відвідувати. Разом з тим, вона має намір та можливість забезпечити повноцінний відпочинок дитині в Республіці Польща та інших країнах Шенгенської угоди заради підвищення рівня світогляду дитини, покращення її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Відповідач в 2013 році та 2015 році надавав згоду на тимчасовий виїзд дочки за кордон, однак на даний час він безпідставно його не надає. А тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній [PERSON] до Республіки Польща та країн Шенгенської угоди, Республіки Білорусь, Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, зазначивши, що позивач має намір виїхати до Російської Федерації на постійне місце проживання, що суперечитиме інтересам дитини та його. Крім того, вказана держава є небезпечною для відвідин у зв'язку з воєнними діями на сході України. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив, однак вказав про можливість надання дозволу на виїзд за кордон на значно менший період. Заслухавши пояснення сторін, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач у справі є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.10.2007 року (а.с. 4). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (надалі - Конвенція) передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також у ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону). Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп.2 абз. 9). Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до згаданої Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом. При цьому, кожна особа має право на проживання в сім'ї, може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст.7 ч.ч. 7, 8 СК України). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з них. Також діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Отже, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позову, оскільки позивач не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила при цьому часового проміжку перебування дитини у іноземній державі, не вказала конкретну країну і період можливого перебування в ній. Крім того, позивачем не надано доказів наявності у неї коштів, достатніх для оплати переїзду її та дитини за кордон, оплату проживання протягом певного терміну під час перебування за кордоном та повернення до України, чого також не представила її родич з Росії. Отже, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення, на думку суду, є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, вимоги чинного законодавства виходять із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах та обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди та супроводу одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Крім цього, зважаючи на проведення антитерористичної операції на Сході України, яка межує з Російською Федерацією і враховуючи на неприязні відносини з останньою, а також звернення з цього приводу Міністерства Закордонних справ України з рекомендацією утриматись від поїздок до Росії, оскільки російська сторона грубо порушує норми міжнародного права у сфері дотримання прав і свобод людини, то суд вважає, що надання такого дозволу на виїзд до Росії можливо матиме загрозу для життя і безпеки дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed