Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що 21.03.2014 року помер її батько [PERSON], який постійно мешкав в [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] Після його смерті залишилося спадкове майно: ? частина садового двоповерхового будинку №118 в с. Луначарське Бердянського району, СТ «Южний», ? частина квартири [ADDRESS], ? частина гаражу по вул. Шмідта,20-а в м. Бердянську, ? частина земельної ділянки площею 0,0500га на території Луначарської сільської ради у СТ «Южний», ? частина земельної ділянки площею 0,0031 га по вул. Шмідта,20-а в м. Бердянську, ? частина автомобіля марки «Форд-ескорд», 1993 року виписку, держ. №68900НА, ? частина грошових внесків в банках. Інша ? частина вищезазначеного майна належала на праві спільної сумісної власності подружжя матері позивача [PERSON] Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є позивач, її сестра [PERSON] та її мати [PERSON] 01.05.2014 року позивачка приїхала в Україну з [PERSON], де проживає тривалий час. Від своїх рідних дізналася, що батько залишив заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів [PERSON] Про зміст і обставини укладання цього заповіту її не повідомили, із заповітом не ознайомили. Тоді ж мати пообіцяла їй, що вона теж укладе заповіт на належну їй ? частку належного їй на праві спільної сумісної власності подружжя, яким заповість це майно на її імя. Розуміючи, що вона не має право на спадкування майна, що залишилося після смерті батька, 29.08.2014р., ще до закінчення шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, виїхала із України до [PERSON], оскільки вже й так перевищила тримісячний строк безвізового перебування в Україні. Тобто у встановлений законом строк вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з поважної причини, через те, що їй необхідно було виїхати до [PERSON]. Потім вона приїхала в Україну 25.05.2015р., а до м. Бердянська у липні 2015 року. Тоді від відповідача вона дізналася, що в майбутньому, після смерті матері, вона не отримає ніякої спадщини, оскільки мати відмовилася від прийняття спадщини, як спадкоємець на обовязкову частку, і засвідчила, що все майно, що було зареєстровано на імя померлого [PERSON] є його особистою власністю і не є обєктом сумісної власності подружжя. Вважає, що така заява матері була зроблена нею проти її волі, під впливом [PERSON] Крім того, їй стало відомо, що батько залишив заповіт на імя сестри 12.02.2014р., тобто за один місяць девять днів до смерті, перебуваючи в онкологічному відділенні Бердянської міської лікарні, будучи тяжко хворим, фактично не розуміючи значення своїх дій. Позивач вважає, що в разі відмови [PERSON] від прийняття обовязкової частки у спадщині, яка становить 1/6 частку від спадщини, вона б, як спадкоємець першої черги, мала б право на спадкування 1/12 частки спадкового майна, оскільки [PERSON] відмовилася від спадщини відповідно до ст. 1273 УЦК України, а не на користь спадкоємця за заповітом [PERSON], як того вимагає ст. 1274 ЦК України. 05.08.2015р. позивачка звернулася до приватного нотаріуса [PERSON], яка 06.08.2015 року винесла постанову про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину після [PERSON], мотивуючи її тим, що позивачка пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надавши пояснення, ідентичні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивачка про смерть батька і про те, що він залишив заповіт на користь її сестри знала. Перебуваючи в Україні вона мала реальну можливість подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька або ж надіслати її на адресу нотаріуса поштою. Проте таких дій вона не вчинила. Позивачка не назвала жодної поважної причини з якої вона не подала заяву про прийняття спадщини. Крім того зауважує на тому, що відповідачка [PERSON] приймала спадщину за заповітом. Дружна померлого [PERSON], як непрацездатна особа, мала право на обовязкову частку у спадщини. Але 12.09.2015 року [PERSON] подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини. У разі відмов особи від спадкування обовязкової частки у спадщині, право на спадкування цієї частки у інших спадкоємців за законом не виникає. Відповідачка не приховувала він нотаріуса наявність у померлого доньки [PERSON] Але оскільки остання не мала права на спадкування ні за законом, ні за заповіт, ні на обовязкову частку у праві на спадкування, тому нотаріус і не зазначила її у заяві. Мати позивачки [PERSON] на сьогодні жива, тому питання про прийняття спадщини після неї не стоїть. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 21.03.2014 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7). Спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є дружина померлого [PERSON] та доньки [PERSON] і [PERSON] Проте померлий [PERSON] за життя, а саме 12.02.2014 року, залишив заповіт, яким усе своє майно де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він з законом буде мати право, заповів [PERSON], [INFO] (а.с.49). 12.09.2014 року [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом (а.с.44). Приватним нотаріусом [PERSON] була заведена спадкова справа №75, копію якої вона надала суду ( а.с.42-84). На час відкриття спадщини дружина померлого [PERSON] була непрацездатною особою, а тому відповідно до ст. 1241 ЦК України мала право на обовязкову частку у спадщині. 12.09.2014 року [PERSON] подала нотаріусу заяву (а.с.45) про відмову від прийняття у спадщину обовязкової частки у спадщині. У цій же заяві [PERSON] засвідчила, що все майно, що зареєстровано на імя померлого, є його особистою власністю і не є обєктом сумісної власності подружжя, тому на виділ ? частини майна вона не претендує. 22.11.2014 року нотаріус видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на автомобіль марки Форд ( а.с.75). 05.08.2015 року позивачка [PERSON] подала нотаріусу заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на майно померлого батька [PERSON] (а.с.79). 05.08.2015 року нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], посилаючись на те, що [PERSON] пропустила строк на прийняття спадщини (а.с.83). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини, відповідно до ст. 1220 ЦК України, є день смерті особи. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши суду докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Відповідно до ст..ст.70,71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні,- правом України. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Тобто, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сімєю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. В даному випадку причинами пропуску строку для прийняття спадщини позивач зазначає про те, що вона ще до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини вимушена була виїхати до [PERSON], оскільки у неї закінчився тримісячний строк безвізового перебування в Україні. Крім того, їй не було відомо про зміст заповіту, який залишив батько. ЇЇ не повідомили про те, що її мати відмовиться від своєї частки у спільному майні подружжя та від обовязкової частки у праві на спадщину. Про те, що заяву про прийняття спадщини можна направити по пошті вона теж не знала, оскільки є юридично необізнаною особою. Судом встановлено, що позивачка є громадянкою [PERSON] і постійно проживає в [PERSON], а також має паспорт громадянина України. Про смерть батька вона дізналася 21.03.2014 року. Але приїхала в Україну тільки 25.05.2014 року і мала право на безвізовий режим перебування на території України протягом трьох місяців. Тобто позивачка була обізнана про те, що має виїхати з України через три місяці. Виїхала вона з України 29.08.2014 року і її виїзд не був для неї несподіваним. Відповідно до п.п.3.3,3.5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Згідно зі ст.1, ст.39 ЗУ «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України. Порядок вчинення нотаріальних дій консульськими установами встановлюється цим Законом, Консульським статутом України та іншими актами законодавства України. З викладеного виходить, що позивачка мала право подати заяву про прийняття спадщини, засвідчивши справжність підпису у Консульській установі у [PERSON] або навіть не засвідчувати свій підпис, і надіслати її поштою на адресу нотаріуса. Проте жодних дій, направлених на прийняття спадщини після смерті батька вона не вчинила. Крім того суд приймає до уваги той факт, що спадкування у даному випадку здійснюється за заповітом померлого. Відмова особи, яка має право на обовязкову частку у спадщині, від прийняття спадщини не породжує перехід права на отримання цієї частки іншими спадкоємцями за законом. У даному випадку неприйнята спадщина спадкується виключно спадкоємцем за заповітом. Пунктом 5.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що право на обовязкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не повязане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обовязкову частку. Право на обовязкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обовязкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому розяснено і він не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що причини пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, на які посилається [PERSON] у своїй заяві не можуть вважатись поважними, оскільки не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд також приймає до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові, яка прийнята 26.09.2012року у справі №6-85цс12, в якій зокрема зазначено, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1/ у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2/ ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed