Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, яким просила встановити факт її проживання із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] спільно однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , з 25 травня 1970 року і включно по день відкриття спадщини, тобто до [INFO] . Визнати її право власності на спадкове майно за законом від спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на частку в праві спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 44,2 кв.м на 4 поверсі 5-поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачем були уточнені позовні вимоги, згідно з якими просила визнати за нею право власності за законом від спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на 1/3 частину в праві спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилалася на те, що 17.09.1970 року в «Палаці одруження» м. Харкова вона уклала шлюб із [PERSON] .. До цього, 25.05.1970 року вона зареєструвалася за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] .. [INFO] від подружнього життя народилася донька [PERSON] . В 2000 році згідно із Законом України «Про приватизацію Державного житлового фонду», вона, відповідач [PERSON] та спадкодавець [PERSON] приватизували на праві спільної сумісної власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та видано свідоцтво про право власності на житло, яке записано в реєстрову книгу за № Б-54694, відповідно до наказу № 235 від 18.05.2000 року за підписами керівника органу приватизації та начальника бюро технічної інвентаризації. В 2003 році [PERSON] отримав довідку про те, що став інвалідом 3 групи. Стан здоров`я не дозволяв чоловіку надавати ефективну грошову підтримку сім`ї, оскільки він отримував лише мізерну пенсію. З метою отримання субсидії як інваліду, чоловік наполіг на формальному розірванні шлюбу. 12.12.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу чоловік почав отримувати субсидію, яку отримував до смерті. Практично фіктивне розірвання шлюбу на вимогу чоловіка жодним чином не вплинуло на їх подальше сумісне життя. Вони і надалі мали спільний бюджет, продовжували готувати їжу удвох, за спільні кошти придбавалося майно для спільного користування, зокрема, посуд для кухні, обладнання та предмети користування до ванної кімнати та інше. Позивач особисто за кошти спільного бюджету, з огляду на стан здоров`я чоловіка, здійснювала платежі на утримання житла, відшукувала осіб для дрібного ремонту в квартирі, всіляко підтримувала чоловіка. Про те, що вони розлучені, оточуючі не знали. Зокрема, довідка КЖЕП 204 Фрунзенського району від 03.04.2007 року видана саме [PERSON] , вказує її як жінку останнього. Є очевидним, що відомості про жінку вказані саме зі слів спадкодавця. За час розлучення жодних спроб створити нову сім`ю ні позивач, ні чоловік не мали, безперервно з 1970 року продовжували як сім`я жити в їх спільній квартирі. Позивач зазначала, що після розлучення вона продовжувала сплачувати витрати на комунальні послуги за вказаною квартирою. Відповідач [PERSON] 21.04.2000 року уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу отримала нове прізвище - « [PERSON] ». Після укладання шлюбу донька, яка є співвласником квартири [ADDRESS] , влітку 2006 року виїхала на постійне проживання до м. Адигея в Російській Федерації. Про розлучення ні вона, ні спадкодавець нікого не повідомляли. Під час спілкування з родичами та друзями, останні сприймали їх як єдину сім`ю. [INFO] [PERSON] помер. На день смерті заповіт був відсутній. Практично весь тягар на поховання чоловіка понесла вона. Оскільки вона була впевнена, що має при спадкуванні права дружини спадкодавця, із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася. Позивач звернулася до нотаріуса за оформленням свідоцтва про право на спадщину, але отримала відмову та пропозицію звернутися до суду. Оскільки після смерті [PERSON] жодна особа із заявою про прийняття спадщини не зверталася, вважає, що її дії щодо спадщини [PERSON] не порушують нічиїх прав на спадкування та не потребують внесення змін до черговості спадкування. Вона звернулася за оформленням спадщини до нотаріуса, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не надано документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем або наявність заповіту, що необхідні для вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто відсутності підстави для закликання до спадкоємства. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю - Горпинич О.В.. Ухвалою судді від 12.09.2019 року відкрито провадження по справі та справу призначено у підготовче судове засідання на 08.10.2019 року об 11 год.. 03.10.2019 року від Харківської міської ради надійшов відзив згідно якого зазначалося, що першою умовою для закликання до спадкування спадкоємців четвертої черги є проживання однією сім`єю. Відповідно до вимог ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] , не надано доказів того, що вони були пов`язані спільним побутом, мали будь-які взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. На підставі викладеного просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.10.2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] .. 05.12.2019 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши по їх задоволення. В судове засідання призначене на 06.02.2020 року не з`явилися, представник позивача просив закінчувати розгляд справи у їх відсутності. Представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. В судовому засіданні [PERSON] визнала позовні вимоги, не заперечувала проти їх задоволення. В судове засідання від 06.02.2020 року не з`явилася, просила закінчувати розгляду справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, та її представника, відповідача [PERSON] , які надані ними в судових засіданнях раніше, свідків, дослідивши відзив на позовну заяву Харківської міської ради, а також письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.04.1970 року, що підтверджується його копією, яка знаходиться в матеріалах справи (серія [NUMBER]). 12.12.2006 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу, копія якого знаходиться в матеріалах справи (серія [NUMBER]). Свідоцтвом про право власності на житло від 24.05.2000 року встановлено, що відділ приватизації житла підприємства «Харківські теплові мережі» посвідчує, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Згідно технічного паспорту на вищевказану квартиру, квартира [ADDRESS] складається з 2-х кімнат житловою площею 28 кв.м.. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про його смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (серія [NUMBER]). Судом витребувано копію спадкової справи, згідно якої до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори 02.09.2019 року звернулася [PERSON] із заявою в якій повідомляла, що [INFO] помер [PERSON] , який постійно проживав за адресою: [ADDRESS] та з яким вона проживала однією сім`єю більш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У зв`язку з чим просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину в праві спільної сумісної власності на квартируй [ADDRESS] на її ім`я. Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 02.09.2019 року державним нотаріусом Першої Харківської міської державної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування постанови вказувалося, що [PERSON] , не поданий жодний документ, що стверджує підстави для закликання до спадкоємства за законом будь-якої черги, як передбачено ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, інше приміщення придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає, постійно, переважно або тимчасово. Законодавцем встановлено, що «сім`я» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст.12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов`язані спорідненням зі спадкодавцем. Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні з боку позивача допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є його рідною тіткою, тоді як відповідач по справі [PERSON] - двоюрідною сестрою. Свідок пояснив, що йому тільки нещодавно стало відомо, що у 2006 році його тітка [PERSON] розірвала шлюб зі своїм чоловіком [PERSON] .. Тобто, після розлучення у 2006 році [PERSON] та [PERSON] продовжували жити однією сім`єю, у них був спільний бюджет та єдине господарство, вони разом готували їжу, ходили по магазинам за продуктами харчування, відзначали свята. Йому це достеменно відомо, оскільки він як племінник відвідував сім`ю [PERSON] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] мешкали разом за адресою: [ADDRESS] . Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі - [PERSON] була дружина її покійного брата [PERSON] . Про те, що подружжя у 2006 році розірвали шлюб їй стало відомо нещодавно. З 2006 року, не заважаючи що шлюб було розірвано, [PERSON] та [PERSON] вели спільно господарство, у них був єдиний бюджет, поводилися себе як подружжя, жили разом за однією адресою, до самої смерті її брата. Їй це відомо достеменно, оскільки вона як сестра часто відвідувала родину, разом сім`ями відзначали свята. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сім`ю [PERSON] та [PERSON] більше 40 років. Подружжя мешкали разом з 1970 року по день смерті [PERSON] , тобто до 2009 року. [PERSON] та [PERSON] мешкали за однією адресою, разом проводили час, відзначали свята, відзначали Новий Рік, вели разом господарство, гроші витрачали разом, придбавали харчі та одяг на спільні кошти. Крім того, за згодою відповідача [PERSON] , остання була допитана в якості свідка. Свідок [PERSON] , пояснила, що дійсно після розірвання шлюбу її батьки [PERSON] та [PERSON] продовжували мешкати разом, як подружжя, мали взаємні права та обов`язки, вже після смерті батька, вона забрала свою мати жити до м. Адигея РФ. Так, показаннями свідків підтверджено, що за час проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет, відвідували сімейні свята разом (проводили разом час як подружжя), надавали взаємну матеріальну допомогу та підтримку один одному, мало місце взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами, вели спільне господарство, в іншому шлюбі не перебували. Наявність сімейних відносин між ними виявлялося у спільному побуті, який передбачає не тільки придбання продуктів харчування, ліків, одягу, ведення господарювання та спілкування, а й піклування про хворого та відповідно поховання. Факт спільного проживання та спільного побуту підтвердилися також поясненнями свідків, які допитані в судовому засіданні. Доказів того, що у період спільного проживання без реєстрації шлюбу позивач або [PERSON] перебували у будь-якому іншому шлюбі не надано. В судовому засіданні позивач пояснювала, що шлюб було розірвано для отримання субсидії. Дійсно, в матеріалах справи міститься повідомлення про надання субсидій на ім`я [PERSON] .. Позивачкою надані квитанції про сплату комунальних послуг за спірною адресою за 2007, 2008 роки. Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» у відповіді від 11.10.2019 року № 18241/2/0705 на запит адвоката повідомляли, що за архівною інформацією КП «Жилкомсервіс» (архівної форми «А») за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 04.11.1968 року, знятий з реєстрації 25.03.2009 року, помер [INFO] . Позивачем також надана копія форми «А», згідно якої [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 27.05.1970 року, знята з реєстрації за даною адресою 09.07.2014 року. Вибула до РФ, Краснодарського краю, м. Адигейська. Згідно довідки про сім`ю та про розмір платежів за житлово-комунальні послуги дільниці № 55 від 03.04.2007 року квартира [ADDRESS] приватизована, за цією адресою мешкають [PERSON] та [PERSON] (дружина). У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд проаналізувавши письмові докази, показання свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного з наданих сторонами доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, вважає встановленим факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 13.12.2006 року, тобто з моменту розлучення по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . На підставі викладеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 13.12.2006 року, тобто з моменту розлучення по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . Позовні вимоги про визнання факту проживання позивача з померлим однією сім`єю з 25.05.1970 року по 12.12.2006 року не можуть бути задоволені, виходячи з наступного. Суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України), а щодо правовідносин до 01.01.2004 року Кодексом про шлюб та сім`ю). Разом з тим, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року. За положеннями частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2004 року. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. КпШС Української РСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Позивач просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 27.05.1970 року, проте, до вступу в дію нового Цивільного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року, встановлення такого факту немає ніякого правового значення, оскільки діючий на той час Цивільний Кодекс України від 1963 року не передбачав встановлення зазначеного факту. Крім того, необхідно наголосити, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 17.04.1970 року по 12.12.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про розірвання шлюбу. Наявність офіційного шлюбу не потребує додаткового його визнання рішенням суду. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). На підставі ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Враховуючи викладене, позивач є спадкоємцем четвертої черги відповідно до положень ст. 1264 ЦК України, оскільки знаходилася в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 17.04.1970 року по 12.12.2006 року, та після розірвання шлюбу продовжувала жити з останнім однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 13.12.2006 року по день смерті чоловіка, тобто до [INFO] . Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 « Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім`єю позивача з померлою необхідно для вирішення питання щодо прийняття спадщини після смерті останнього. Судом встановлено, що спадкодавець та позивачка перебували у зареєстрованому шлюбі 36 років, їхній шлюб було розірвано 12.12.2006 року, але вони продовжували проживати спільно за однією адресою, вести спільне господарство. Крім того, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання позивачки з померлим [INFO] [PERSON] , у період з 13.12.2004 року (тобто перебування у зареєстрованому шлюбу за два роки до його розірвання та три роки після розірвання шлюбу) по день смерті останнього, однією сім`єю понад п`ять років. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а тому підлягають частковому задоволенню. Факт, який просить встановити позивач, суд оцінює як обставину, від якої прямо залежать особисті та майнові права позивача. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено належність спадкодавцю [PERSON] спірного майна, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] з урахуванням наявних та досліджених в ході розгляду справи доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial