Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення розміру часток у приватній сумісній власності. В позові зазначено, що 02 вересня 1983 року з [PERSON] зареєстрований шлюб. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2013 року шлюб між ними був розірваний. У період шлюбу, а саме 02 лютого 1990 року вони придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вище вказаний житловий будинок був оформлений за відповідачем. Вона, як співвласник житлового будинку, не може реалізувати своє право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У зв`язку з чим, позивач просить суд визначити розмір часток у приватній спільній сумісній власності і визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку. Крім того, позивач стверджує, що відкрито і безперервно володіє більше 10 років часткою житлового будинку, що належить відповідачу, тому просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку за набувальною давністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] і треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, але надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, не заперечують проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02 вересня 1983 року виданого [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 02 вересня 1983 року про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 02 вересня 1983 року зроблено запис № 487 (а.с.6). \~ \~ \~ \~Згідно дублікату Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.02.2004 року виданого головою Михайлівської райдержадміністрації [PERSON] , [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення райвиконкому від 10 серпня 1989 року № 206 (а.с.3). \~ \~ \~ \~Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.4). Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] власником вказаного житлового будинку вказаний [PERSON] (а.с.11-13). Відповідно до довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 23 липня 2019 року № 676, виданої [PERSON] , право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 23 липня 2019 року, зареєстровано за [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.02.2004 року (а.с. 14). Згідно довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 23 липня 2019 року № 675, виданої [PERSON] , інвентаризаційна вартість житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 23 липня 2019 року, становить 30463 грн. (а.с. 14 зв. ст). \~ \~ \~ \~Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Роздольської сільської ради Михайлівського району Запорізької області № 204 від 24 червня 2019 року, [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , в тому, що [PERSON] на території Високівського старостинського округу фактично не проживає з 2002 року. за даними книги № 11 04-06 по господарському обліку вибув у місто Запоріжжя 28 листопада 2005 року. Комунальні послуги та податки на земельну ділянку не сплачує, не приймає участі в догляді за будинком (а.с.15). \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Роздольської сільської ради Михайлівського району Запорізької області № 2 від 18 липня 2019 року, [PERSON] , [INFO] було знято з реєстрації 28 листопада 2005 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2013 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.08). Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. В разі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці. Оскільки позивачу належить право щодо визначення його частини в праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, то йому належить право обрання способу захисту. Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/ 15, зазначено, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити та визначити частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок і визнати за позивачем право власності на Ѕ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Стосовно частини позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суд звертає увагу на таке: Відповідно до ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з приписами ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої палата Верховного суду у справі № 910/17274/17). Так, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивач знала, що житловий будинок перебуває у спільній сумісній власності її та [PERSON] , які до 2013 року перебували у шлюбі, частки у спільній власності виділені не були. Отже, суд приходить до висновку, що вищевказана обставина виключає добросовісність набуття, що є обов`язковою умовою визнання права власності за набувальною давністю, що в свою чергу звільняє від потреби аналізувати інші умови, встановлені ст. 344 ЦК України. Також суд вважає на необхідне роз`яснити позивачу, що національним законодавством встановлений порядок оформлення відповідного майна, який у разі відсутності спору між сторонами не потребує вирішення питання через звернення до суду. Тому в частині позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити.

Outcome: partial