Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , уточнивши свої вимоги 19 січня 2021 року шляхом зміни предмету позову, в якому просила: 1) визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; 2) поділити спільне майно подружжя, яким є вищевказана квартира; 3) виділити [PERSON] , у власність ј частку квартири та визнати за ним право власності на ј квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 43, 9 кв. м., житловою площею 25,2 кв.м; 4) зняти арешт з ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 43,9 кв. м., житловою площею 25,2 кв.м., який накладений 03.05.2017 року, державним виконавцем ПОКРОВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ М. КРИВОГО РОГУ ГТУ ЮСТИЦІЇ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ Мартусенко Н.М., 05.05.2017 року ПОКРОВСЬКИМ ВІДДІЛОМ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ М. КРИВОГО РОГУ ГТУ ЮСТИЦІЇ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35069324; 5) судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтовування позовних вимог вказала, що з 01 березня 2008 року по 12 липня 2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти мешкають з нею та перебувають на її утриманні, матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. За час перебування в шлюбі сторони придбали за спільні кошти двохкімнатну квартиру в [ADDRESS] . Вищевказана квартира зареєстрована на ім`я [PERSON] , оскільки він зазначений покупцем в договорі купівлі-продажу від 05.07.2010 року. Після розірвання шлюбу до липня 2018 року мешкала разом з дітьми в спірній квартирі, її права та права дітей не були порушені. На теперішній час відповідач чинить їй перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою, чим порушує її права. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, тому вимушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день час та місце розгляду справи, будь яких клопотань на адресу суду від неї не надходило. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги в частині виділення ѕ часток квартири та визнання права власності за позивачкою на ѕ, а за ним права власності на ј частину квартири частину квартири підтримав в повному обсязі. Статтями 43, 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 01 березня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , актовий запис 63 (а.с.12). Сторони мають двох неповнолітній доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дітей (а.с. 10 -11). Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 липня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 22.07.2016 року (а.с. 8). За час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка складається із двох кімнат, розташована на першому поверсі двухповерхового будинку, житловою площею 25,2 кв. м., загальною площею 43, 9 кв.м., що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 13.06.2008 року, посвідченого ДЕРЖАВНИМ НОТАРІУСОМ ДРУГОЇ КРИВОРІЗЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ НОТАРІАЛЬНОЇ КОНТОРИ Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 2-2272 . Покупцем квартири є [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до технічного паспорту на квартиру власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] ( а.с. 6). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] на підставі договору купівлі продажу АКМ № 313115, від 13.06.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2272. Частка власності 1/1 ( а.с. 15). Загальна вартість квартири [ADDRESS] складає 78\~800 грн. 00 копійок, що підтверджується звітом ТОВ «ОЦІНОЧНА ФІРМА «ФОРВАТОР» про оцінку майна ринкової вартості нерухомості ( а.с. 18-21). [PERSON] станом на 01.10.2020 року має заборгованість зі сплати аліментів з виконання виконавчого листа в розмірі 158\~260 грн. 01 коп., що підтверджуються розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданого ПОКРОВСЬКИМ ВІДДІЛОМ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ (а.с. 16). Відповідно до\~статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. За правилами статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 70 СК України\~передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім цього, згідно із\~Законом від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, частину другу\~статті 70 СК України\~викладено із доповненням наступного змісту: «при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.» Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК України). Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою\~статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями\~10,\~60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою\~статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином суд не має підстав задовольнити вимоги позивачки щодо виділення зазначених часток, оскільки [PERSON] не доведено можливість такого виділу. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням наведених у позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу спільного майна. Щодо вимоги позивачки про зняття арешту з ѕ частки квартири суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст.\~316,\~317,\~319 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За інформацією, яка міститься в інформаційній довідці № 229687207 від 26.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на все нерухоме майно, зокрема, квартиру [ADDRESS] накладено арешт постановою державного виконавця ПОКРОВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ М. КРИВОГО РОГУ ГТУ ЮСТИЦІЇ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ Мартусенко Н.М. від 03.05.2017 року (а.с. 15 зворотній). Частинами першою та другою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. В одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. Відповідно до ч. ч. 1,2,3\~ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Вказана позиція викладена у постанові ВС від 19 лютого 2020 року по справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19). Враховуючи те, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя (основної вимоги) суд визнає право власності на 3/4 частини спірного майна, на які постановою державного виконавця накладений арешт, тому вимоги позивача про зняття арешту в частині вказаного спірного майна підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений при поданні позову у розмірі 1\~748 гривень 80 копійок (підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про сплату судового збору (а.с. 1; 52).

Outcome: partial