Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до філії - Тернопільське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - філія ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України»), [PERSON] про виплату недоотриманої заробітної плати, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 березня 2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення у цивільній справі №607/1821/15-ц про поновлення позивача на роботі завідувачем операційним сектором ТВБВ №10019/025 смт.Залізці філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», яке підлягало до негайного виконання. Представник відповідача вказане рішення суду отримав, окрім того [PERSON] особисто передала його текст та зареєструвала у завідувача сектором діловодства, а також у відділі кадрового адміністрування ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України». На виконання рішення суду позивач негайно приступила до роботи, з 02 березня і до часу звернення з позовом вона щоденно знаходиться на роботі. Однак відповідач не вчиняв жодних дій в частині виконання рішення суду про поновлення її на роботі, наказ про поновлення [PERSON] на роботі не видавався. Водночас позивач виконує роботу з оформлення документів клієнтам банку, допомагає пенсіонерам в одержанні готівки через банкомат, сплаті комунальних платежів через термінал та інше. За цей час [PERSON] не проводилося нарахування та виплата заробітної плати. Такі дії відповідача позивач розцінює як порушення її конституційного права на працю, вона зазнала насмішок і моральних страждань, втратила душевний спокій, постійно нервує та перебуває в роздратованому стані. За вказаних обставин [PERSON] просить стягнути з філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України»), начальника філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» - [PERSON] в її користь невиплачену середню заробітну плату за відпрацьований час з 02 березня 2016 року по 18 квітня 2016 року, а також зобов'язати відповідачів відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. 15 червня 2016 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій просить повернути їй заробітну плату за відпрацьований час в сумі 5110,87 грн. та зобов'язати відповідача відшкодувати в її користь 5000,00 моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені нею уточнені позовні вимоги, просила задовольнити в повному обсязі. Представник філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» заявлений [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з мотивів, наведених у письмових запереченнях проти позову, які приєднано до матеріалів справи. Вказав, що позивач не була допущена до виконання своїх безпосередніх обов'язків завідувача операційним сектором, наказу про поновлення позивача на роботі не видавалось, оскільки позивач не подала виконавчого листа, в той час як філія банку вважала поновлення позивача судом на роботі неправомірним, в зв'язку із чим була подана апеляційна скарга на рішення суду. Крі цього, запис у трудовій книжці про звільнення позивача із роботи від 21 жовтня 2015 року залишився незмінним. Суд, заслухавши пояснення та доводи учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази по справі виходить з наступного. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено та вбачається з матеріалів справи те, що 21 жовтня 2015 року [PERSON] було звільнено з роботи з посади завідувача операційного сектора ТВБВ згідно із наказом начальника філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку з втратою довір'я, за грубе порушення правил операційно-касової роботи за п.2 ст.41 КЗпП України (наказ №887-К від 21 жовтня 2015 року). 02 березня 2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення в справі №607/17821/15-ц, яким визнано незаконним наказ начальника філії - ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» за №887-К від 21 жовтня 2015 року та поновлено [PERSON] на посаді завідувача операційного сектора ТВБВ №10019/025 ТВБВ №100019/08 філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України»; стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] 12569,93 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з утриманням податку з доходів фізичних осіб, та інших обов'язкових платежів, за період з 22 жовтня 2015 року по 01 березня 2016 року; стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету судовий збір в сумі 974,40 грн. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області задовольнила апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ТОУ АТ «Державний ощадний банк України». Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року скасувала. Постановила нове рішення, яким відмовила у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ТОУ АТ «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, станом на 21 квітня 2016 року - день звернення позивача до суду з позовом про стягнення на її користь невиплаченої середньої заробітної плати за період прострочення виконання рішення суду про поновлення на роботі, судом апеляційної інстанції було підтверджено законність звільнення [PERSON] із займаної нею посади завідувача операційного сектора ТВБВ №10019/025 ТВБВ №100019/08 філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України». Разом з тим позивач вважає, що невиконання рішення суду в частині поновлення її на роботі, яке було допущено до негайного виконання, не звільняє відповідача від відповідальності у виді стягнення заробітної плати за відпрацьований період з 02 березня 2016 року по 18 квітня 2016 року, а тому звернулася до суду за захистом свої прав. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом та відшкодуванням шкоди, якщо її завдано. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження ( ч.1 ст.76 Закону України «Про виконавче провадження»). За змістом ст.236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З наведеного вище можна зробити висновок про те, що безперечним є обов'язок роботодавця сплатити незаконно звільненому працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу що є відповідальністю останнього за винне позбавлення особи можливості заробляти собі на життя працею, на яку особа вільно погоджується або яку вільно обирає. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник був позбавлений можливості працювати з вини роботодавця. Винні дії роботодавця полягають в тому, що він позбавляє працівника заробітку та можливості реалізувати своє право на працю, а тому несе за це матеріальну відповідальність, яка визначається у розмірі середнього місячного заробітку. Так як в судовому засіданні встановлено, що звільнення [PERSON] є законним, правові підстави для задоволення її позовних вимог шляхом повернення заробітної плати за відпрацьований час відсутні, оскільки, у відповідності до ст.235 КЗпП України та п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише коли звільнення буде визнано незаконним. Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., оскільки судом не встановлено порушення законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, як це передбачено ст.237-1 КЗпП України. Врахувавши вищевказані обставини та вимоги закону, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до філії ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] про стягнення невиплаченої середньої заробітної плати та відшкодування завданої моральної шкоди у зв'язку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed