Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки і піклування Виноградівської РДА, про вселення в житлове приміщення. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Виноградівської РДА, відділ реєстрації проживання Виноградівстької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов [PERSON] мотивовано тим, що [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] з 25.05.2013 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу сім`я стала проживати у будинку відповідача в [ADDRESS] . Під час спільного проживання з [PERSON] , позивачкою за власні кошти та кошти її матері зроблено ремонт у житловому будинку, що належить відповідачу. 04.07.2017 року відповідач вигнав з будинку позивачку, разом з малолітньою дитиною, змінив замки на вхідних дверях та навіть не дозволив взяти особисті речі та необхідні речі дитини. Під час сімейного життя з [PERSON] зловживав алкогольними напоями та вживав наркотики, внаслідок чого перебував на обліку у районного нарколога. 19.07.2017 року позивачка звернулася до Виноградівського районного суду з позовом про вселення її та малолітнього сина до будинку по [ADDRESS] . Під час розгляду вказаної справи, відповідач добровільно передав позивачці запасні ключі від будинку та дозволив їй та дитині там проживати, внаслідок чого позовну заяву про вселення було залишено без розгляду. Однак, 10.01.2018 року відповідач повторно вчинив відносно своєї дружини домашнє насильство, що підтверджується постановою Виноградівського районного суду від 19.02.2018 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Після цього життя з відповідачем стало ще більш нестерпним і позивачка разом з малолітнім сином змушена була тимчасово оселитися у своєї матері у м.Хуст. Через декілька місяців позивачка дізналася, що її чоловік подав позов до Виноградівського районного суду про розірвання шлюбу. Рішенням Виноградівського районного суду від 21.09.2018 року, шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. ; Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. ; Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації). За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. На підставі викладеного позивачка разом з їх малолітнім сином мають право на рівних правах з відповідачем [PERSON] користуватися житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, відповідач добровільно до будинку не пускає позивачку з дитиною, вона просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житлом та вселити їх до вказаного будинку, оскільки на сьогоднішній день позивачка [PERSON] немає постійного місця проживання, змушена разом з малолітньою хворою дитиною тимчасово проживати у своєї матері чим спричиняє їй незручності. Також у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, позивач немає можливості знімати квартиру, а власного житла вона не має. Зустрічний позов [PERSON] мотивовано тим, що нерухоме майно - будинок за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] , на праві власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 04.03.2005 року, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.10.2008 року - житловий будинок з надвірними прибудовами за адресою: [ADDRESS] , Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.10.2008 р. №20484296. Шлюб між ним та відповідачем (позивачем за первісним позовом) укладено 25 травня 2013 року. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.09.2018 року (справа №299/805/18) вказаний шлюб розірвано. Враховуючи наведене, нерухоме майно (будинок за адресою [ADDRESS] ) було придбано ним до укладення шлюбу з [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, особам на праві спільної сумісної власності належить лише майно, набуте за час шлюбу. Будинок за адресою [ADDRESS] не належить до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, жодних правових підстав для проживання відповідача (позивача за первісним позовом) у вказаному житловому приміщенні та користування ним немає. Проте, існують перешкоди у вчиненні правомочностей власника названого житлового приміщення позивачу. Як зазначено позивачем ( [PERSON] ) в первісній позовній заяві, вона не проживає в будинку за адресою [ADDRESS] з лютого місяця 2018 року, тобто протягом вже більше одного року (підтверджується актом складеним в присутності депутата міської ради та сусідів від 06.05.2019). Оскільки, відповідач ( [PERSON] ) в добровільному порядку не вчиняє дій по зняттю з реєстрації місця проживання (в житловому приміщенні, яке належить на праві власності позивачу), позивач за цим позовом вимушений просити суд про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача (за зустрічним позовом) таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації місця проживання. Позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. На обгрунтування позовних вимог додатково пояснили, що відповідач [PERSON] за час спільного проживання у шлюбі неодноразово вчиняв насильство у сім`ї по відношенню до позивачки та вигнав її з будинку. Наразі вона, як колишній член власника будинку, не має де проживати, а відтак вважає, що має право продовжувати проживати у будинку по [ADDRESS] , позаяк зареєстрована у ньому. У вказаний будинок вона періодично навідувалася і жила в ньому фактично до травня цього року, на підтвердження чого подала фото та відеозапис. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити за безпідставністю, оскільки позивачка не втратила право на проживання у будинку, а покинула будинок через неправомірну поведінку відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник щодо задоволення позовних вимог про вселення просили відмовити у повному обсязі, а заявлений зустрічний позов - задоволити. Зокрема відповідач [PERSON] , будучи допитаний як свідок, показав, що вказаний будинок по [ADDRESS] він набув у власність до одруження з позивачкою. За час їх спільного життя у них виникали конфлікти, однак згодом вони знаходили спільну мову. Однак після народження дитини дружина категорично захотіла жити разом з її матір`ю. Однак остання весь час втручалася у їх спільне життя, принижувала його. В лютому 2018 року він не витримав і попросив тещу покинути його будинок. На що вона викликала поліцію. Після цього дружина забрала дитину і добровільно покинула будинок. Він неодноразово просив жінку повернутися, однак вона без матері повертатися не хотіла. А він після звернення тещі до поліції, продовжувати проживати з нею в одному будинку наміру не мав. Оскільки подальше спільне проживання ним та дружиною не складалося він подав позов про розлучення. Наразі колишня дружина з лютого 2018 року в спірному будинку не проживає. Вважає, що за таких обставин вона втратила право на проживання у будинку. Треті особи у судове засідання не з`явилися, їх представниками подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні досліджено наступні докази: свідоцтво про народження (а.с.9), рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.09.2018 року (а.с.12 - 12 зв.), рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.02.2018 року (а.с.13 - 14), постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19.02.2018 року (а.с.15 - 15 зв.), договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку від 04.03.2005 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.10.2008 року (а.с.18), свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.10.2008 року (а.с.19), карта хворого (а.с.20), висновок органу опіки та піклування від 07.06.20019 року (а.с.75-77), сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 21.06.2019 року (а.с.90), медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (а.с.91), рішення виконавчого комітету хустської міської ради № 250 від 12.06.2019 року (а.с.92), акт від 06.05.2019 року. Також досліджено дві фотокартки та відеозапис. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що сторони 25.05.2013 року уклали шлюб. Від цього шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с.9). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.09.2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12-12 зв.). В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Право власності на зазначений будинок набуте до шлюбу з позивачкою. Згідно з ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). З цих підстав доводи сторін щодо взаємовідносин з приводу виховання та утримання дитини не приймаються, юридичної оцінки таким не дається, оскільки не стосуються предмету спору. Правовідносини між сторонами врегульовано нормами Житлового кодексу України ьа Цивільного кодексу України. Так, відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 162 ЖК регулює відносини щодо оплати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Суд констатує, що припинення сімейних відносин не є підставою для втрати права користуватися житловим приміщенням, навіть у тому випадку, якщо його одноосібним власником є інший з подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Даючи оцінку доводам зустрічного позову про втрату права позивачки на користування житловим будинком, суд виходить з наступного. Зі змісту позовної заяви та пояснень сторін встановлено, що позивачка [PERSON] з січня - лютого 20018 року за адресою реєстрації в [ADDRESS] не проживає. Крім пояснень сторін, вказана обставина також підтверджується відповідним актом від 06.05.2019 року. Як зазначено відповідачем [PERSON] дружина покинула будинок після чергової сварки між ним та її матір`ю, оскільки він не бажав проживати з нею в одному будинку. На заперечення того позивачка зазначила, що продовжувала проживати і після лютого 2018 року у будинку в [ADDRESS] , зокрема вони разом з відповідачем святкували його день народження [INFO] року, на підтвердження чого подала два фотознімки та диск з відеозаписом. Крім того, позивачка просила врахувати і ту обставину, що вона покинула будинок не з власної волі, оскільки відповідач створював їй неналежні умови та чинив насильство в сім`ї, за що був притягнутий до відповідальності. Оцінюючи зазначене суд виходить з того, що належних і допустимих доказів того, що відповідачка на протязі останнього року проживала в спірному будинку не надано. Надані дфа фотознімки, на яких зображено відповідача з дитиною десь на городі вказаної обставини не підтверджують. Зокрема дані фото не містять інформації де були вчинені та за яких обставин (місце, час), а відтак не можуть слугувати доказом проживання позивачки у будинку в [ADDRESS] після лютого 2018 року. Не підтверджує дані обставини і відтворене у судовому засідання відеозапис, на якому відображено як позивачка знімає територію дворогосподарства і дитину, яка грається. Дане відео не містить інформації де, коли та за яких обставин було відзняте і факту проживання у будинку не підтверджує. Щодо доводів позивачки про те, що вона змушена була покинути будинок в [ADDRESS] у зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача, оскільки він вчиняв відносно неї насильство в сім`ї, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В матеріалах справи наявна постанова від 19.02.2018 року згідно якої [PERSON] 10 січня 2018 року близько 11:30 год., знаходячись за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , ображав свою дружину [PERSON] , та тещу [PERSON] , нецензурними словами, штовхав, та виганяв з будинку. Вказане свідчить про вчинення відповідачем насильства в сім`ї відносно дружини [PERSON] та тещі [PERSON] . Разом з тим, згідно пояснень відповідача, його дружина [PERSON] після сварки між ним та її матір`ю [PERSON] продовжувати проживати з ним без матері не схотіла, тому і пішла з дому. Доказів того, що після січня 2018 року відповідач створював перешкоди позивачці у проживанні в будинку чи не допускав її до житла чи іншим чином перешкоджав проживати в будинку матеріали справи не містять. Вчинення одиничного випадку сварки з тещею не може розцінюватися як перешкоджання у проживанні в будинку. Крім того, згідно наданих відповідачем доказів, він наркотиків не вживає та на обліку у лікаря нарколога не перебуває. Таким чином не проживаючи в будинку понад рік, позивачка [PERSON] втратила в установленому порядку право користування вказаним приміщенням жилого будинку. Як передбачено ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою та інші. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з роз`яснення, наданого Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року, Законом України від 11.12.2003р «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, з врахуванням того, що відповідач за зустрічним позовом у вказаному будинку не проживає, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймає участь у спільному побуті, вимоги позивача щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщення слід задовольнити частко, позаяк вимога про зняття з реєстрації за місцем проживання наразі є передчасною, оскільки відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Приймаючи до уваги, що задоволення зустрічного позову є підставою відмови первісного позову, то вимога позивачки про вселення її до будинку задоволенню не підлягає.

Outcome: approved