Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт належності їй свідоцтва про право на спадщину від 21.04.1975 року та договору дарування від 23.09.1975 року щодо посвідчення права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування своєї заяви зазначає, що у вказаному свідоцтві помилково було зазначено її ім'я - «[PERSON]», а у договорі дарування - «[PERSON]», хоча її ім'я згідно паспорта та свідоцтва про народження «[PERSON]». З огляду на це, просить суд встановити факт належності правовстановлюючих документів, оскільки це необхідно для переоформлення документів на будинок. В судовому засіданні заявник заяву підтримала, покликаючись на мотиви такої, яку просить задовольнити. Заінтересовані особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не направили в суд своїх представника, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998року №15, суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.03.1975 року заявник народилася [INFO] року і в такому її прізвище та ім'я вказано «[PERSON]» (а.с.6). Судом встановлено, що31.08.1958 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] і при реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]», що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.03.1975 року (а.с.7). Із даних паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Залізничним РВ УМВС України в Львівській області від 04.09.2000 року (а.с.5), [PERSON] - [INFO], зареєстрована з 07.10.1968 року за адресою: [ADDRESS] Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0782 га за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається з реєстраційного посвідчення від 25.04.1975 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, яке записано у реєстрову книгу №1 за реєстровим номером 33, 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Львівською нотаріальною конторою 21.04.1975 року (а.с.10). Згідно реєстраційного посвідчення від 03.10.1975 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.10). на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 23.09.1975 року (а.с. 9). Як видно з реєстраційного посвідчення від 15.02.1993 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, будинок [ADDRESS] належить в цілому на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 21.04.1975 року по реєстровому № 4633 та договору дарування, посвідченого П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 23.09.1975 року за реєстровим № 1145 (а.с.11). Згідно технічного паспорта, виданого 20.10.2005 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки інвентарний №12, реєстровий номер 33 на будинок [ADDRESS] м.Львів [PERSON] є власником цього будинку (а.с.14-20). Між тим, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22.09.2014 року встановлено факт належності вказаних реєстраційних посвідчень і технічного паспорта [PERSON], яка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.04.1975 року, виданого П'ятою львівською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 4633, єдиним спадкоємцем після смерті 02.04.1953 року [PERSON] є його донька [PERSON], а до складу спадкового майна входить половина житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 21). Відповідно до договору дарування від 23.09.1975 року, посвідченого нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Юнко Т.М., за реєстровим №11454, [PERSON] подарувала [PERSON] половину житлового будинку з відповідною частиною господарських прибудов, що знаходиться у [ADDRESS] Таким чином, аналіз наведених доказів дає підстави для висновку про те, що заявник [PERSON] і [PERSON], яка значиться у свідоцтва про право на спадщину від 21.04.1975 року та [PERSON], яка вказана у договорі дарування від 23.09.1975 року, є однією і тією ж особою, а при оформлення таких документів допущено помилки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що факт належності [PERSON] свідоцтва про право на спадщину від 21.04.1975 року та договору дарування від 23.09.1975 року, є доведеним, а тому є достатньо підстав для задоволення заяви, оскільки встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

Outcome: approved