Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора про визнання недійсним спадкового договору укладеного 23 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-3280. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 10 жовтня 1963 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. 18 грудня 2012 року [PERSON] помер. На момент смерті її чоловікові відповідно до договору дарування посвідченого 14.03.1978 року, зареєстрованого в Чугуївському МБТІ, належав на праві приватної власності, житловий будинок № 21, розташований по вул. Зої Космодемянської, в селищі Малинівка, Чугуївського району, Харківської області. Як зазначає, позивач протягом з 1978 року до 2008 року зазначений будинок вони разом з чоловіком перебудували і у 2008 році відповідно до акту державної комісії вказаний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію. 17 червня 2008 року рішенням Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 148, було оформлено право власності на вищевказаний житловий будинок на імя чоловіка і на підставі цього рішення йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, загальною площею 69.4 кв., житлова площа 40.4 кв. м. що знаходиться за адресою: смт. Малинівка, Чугуївського району, Харківської області, вул. Зої Космодемянської, буд. № 21. Таким чином, Позивачка вважала, що вищевказаний будинок був збудований ними [PERSON] та нею [PERSON] під час перебування у шлюбі, а тому зазначене майно є спільним майном подружжя. На момент смерті її чоловіка і до теперішнього часу позивач продовжує проживати в зазначеному будинку. На початку вересня 2015 року [PERSON] мала намір переоформити будинок на себе в порядку спадкування по закону після смерті чоловік. Але коли почала готувати відповідні документи, перелік яких надав нотаріус, їй стало відомо, що ще 23.08.2008 року між її чоловіком [PERSON] та відповідачем був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-3280, відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе зобовязання виконувати розпорядження [PERSON] і в разі його смерті набуває право власності на майно померлого, а саме забезпечувати продуктами харчування, медикаментами, надавати медичну допомогу за його гроші та на його вимогу. Позивачка вважає, що вона як дружина [PERSON] та особа, що приймала безпосередню участь у будівлі будинку має право на ? частку житлового будинку. Також вона стверджує, що про наявність спадкового договору та його зміст не знала і дізналась про це тільки на початку вересня місяця 2015 року. Крім того, [PERSON] стверджує, що починаючи з 2008 року син померлого - [PERSON] жодного разу його не відвідував, на всі його прохання приїхати та допомогти, її чоловік отримував відмови з посиланням на відсутність часу та відсутність бажання з ним взагалі спілкуватись. ЇЇ чоловік, перебуваючи в похилому віці, маючи проблеми зі здоров`ям, був змушений доглядати свою оселю, підтримувати її в належному стані, а також турбуватись про своєчасну сплату за користування комунальними послугами. Під час загострення проблем зі здоров`ям, [PERSON] був змушений покладатись на дружину позивача по справі, на допомогу своїх сусідів та небайдужих людей, проте аж ніяк не на допомогу власного сина. Також чоловік був змушений самостійно вирішувати інші питання немайнового характеру, що завдавало йому в його віці значних незручностей, а також створювало нові проблеми. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх обов`язків за спадковим договором, чоловік позивачки право та бажання звернутись до суду з позовом про розірвання спадкового договору, але не встиг цього зробити. Окрім того позивачка зазначає, що вищезазначений будинок був побудований ними спільно з чоловіком під час перебування у шлюбі і тому відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а отже вказаний будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому в даному випадку чоловік та дружина розпоряджаються майном, що є у обєктом спільної сумісної власності, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя спадкового договору згода другого подружжя має бути подана письмово. Така згода нотаріально посвідчується (ч. 3 ст. 65 СК України). Крім того, позивачка посилається на те, що за змістом ч. 1 ст. 67 СК України чоловік має право укласти спадковий договір як відчужувач щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування. Тому [PERSON] не мав права відчужувати весь будинок. На даний момент відповідач по справі відібрав у позивача ключі від будинку та вигнав її, забороняючи в ньому проживати і в такий спосіб позбавив її житла. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також зазначає, що відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання по спадковому договору та підписуючи спадковий договір [PERSON] вважав, що підписує договір тільки на свою частку, і тому такий правочин може бути визнаний недійсним. Представник позивача [PERSON], діючий за довіреністю від 12.08.2015 року (а.с. 43) позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діюча за довіреністю від 09.12.2015 року (а.с. 21) проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснивши, що 23.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, зобовязання покладені на відповідача спадковим договором виконувалися [PERSON] до смерті [PERSON] у повному обсязі, і позивачем не надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню за таких обставин. Матеріалами справи встановлено, що 10 жовтня 1963 року між нею [PERSON]нівною та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб V1 УР №476515 виданого Малинівським відділом ЗГАС 10.10.1963 року (а.с. 5). 18 грудня 2012 року [PERSON] помер про що 20 грудня 2012 року складено відповідний актовий запис за номером 122, свідоцтво про смерть від 04 вересня 2015 року, серія 1-ВЛ №513579, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Чугуївського району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківській області (а.с. 6). На момент смерті чоловікові позивачки [PERSON], відповідно до договору дарування посвідченого 14.03.1978 року, зареєстрованого в Чугуївському МБТІ, належав на праві приватної власності житловий будинок № 21, розташований по вул. Зої Космодемянської, в селищі Малинівка, Чугуївського району, Харківської області (а.с. 7). Протягом з 1978 року до 2008 року зазначений будинок позивач разом з чоловіком перебудували і у 2008 році відповідно до акту державної комісії вказаний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію (а.с. 8). 17 червня 2008 року рішенням Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 148, було оформлено право власності на вищевказаний житловий будинок на імя [PERSON] і на підставі цього рішення йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, загальною площею 69.4 кв., житлова площа 40.4 кв. м. що знаходиться за адресою: смт. Малинівка, Чугуївського району, Харківської області, вул. Зої Космодемянської, буд. № 21 (а.с. 9, 10). Суд приходить до висновку, що позивач обґрунтовано вважає, що вищевказаний будинок є спільним майном подружжя, оскільки він був збудований ними [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі. Також суд прийшов до висновку, у вересні місяці 2015 року позивачка дізналася про спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-3280, відповідно до якого відповідач [PERSON] прийняв на себе зобовязання виконувати розпорядження [PERSON] і в разі його смерті набуває право власності на майно померлого, а саме забезпечувати продуктами харчування, медикаментами, надавати медичну допомогу за його гроші та на його вимогу. Оскільки, житловий будинок, що знаходиться за адресою: смт. Малинівка, Чугуївського району, Харківської області, вул. Зої Космодемянської, буд. № 21 є спільною власністю подружжя то вона як дружина [PERSON] та особа, що приймала безпосередню участь у будівлі будинку має право на ? частку житлового будинку. Про наявність спадкового договору та його зміст не знала і дізналась про це тільки на початку вересня місяця 2015 року. Також суд вважає встановленим те, що починаючи з 2008 року син позивача - [PERSON]В відвідував батьків рідко, ніякої турботи та допомоги від нього вони не відчували та не отримували. Судом встановлено та не заперечується і відповідачем, що вищезазначений будинок був побудований позивачем спільно з чоловіком під час перебування у шлюбі. Для укладення одним із подружжя спадкового договору згода другого подружжя має бути подана письмово. Така згода нотаріально посвідчується (ч. 3 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 67 СК України чоловік має право укласти спадковий договір як відчужувач щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування, а тому Суд приходить до висновку, що [PERSON] не мав права відчужувати весь будинок. Статтею 215 ЦК педебачено загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених у ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;\~ правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Outcome: approved