Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Городищенського району, Черкаської області, [PERSON] районної ради Черкаської області про стягнення заборгованості із заробітної плати і компенсацію втрати частини заробітної плати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона працює в дитячому навчальному закладі «Берізка» [PERSON] сільської ради з 2006 року. За період з вересня по грудень 2015 року включно їй не було виплачено заробітну плату в сумі 8067,56 гривень, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 115 КЗпП України. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідачів [PERSON] сільської ради Городищенського району, Черкаської області та [PERSON] районної ради Черкаської області на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 8067,56 гривень, яка виникла за період з вересня по грудень 2015 року; зобовязати відповідачів нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини заробітної плати, згідно ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради позов не визнала, посилаючись на те, що саме з вини [PERSON] районної ради, яка не перерахувала відповідні кошти, утворилася заборгованість по заробітній платі. Представник відповідача [PERSON] районної ради позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що у даних правовідносинах районна рада діяла в межах діючого законодавства, а заборгованість по заробітній платі сталася з вини [PERSON] сільської ради. Вислухавши позивача та представників відповідачів, повно і всебічно зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпПУ, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вона, відповідно до ст. 115 КЗпПУ, виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як встановлено судом, не заперечується сторонами та що підтверджується належними доказами, а саме: копією трудової книжки, позивач [PERSON] в спірний період працювала на посаді вихователя в ДНЗ «Берізка» [PERSON] сільської з 02.01.2013 року. Як зазначив позивач, та що підтверджується довідкою про заборгованість заробітної плати № 176/02-10 від 22.03.2016 року за період з вересня по грудень 2015 року [PERSON] нараховано та не виплачено заробітну плату у сумі 8067,56 гривень. Представники відповідачів не заперечують той факт, що позивачу було нараховано та не виплачено заробітну плату за вказаний період. Таким чином, у судовому засіданні встановлено порушення права позивача на вчасне отримання заробітної плати, тому її права слід захистити, шляхом стягнення з винної особи на користь позивача заборгованості за період з вересня по грудень 2015 року. Відносно обовязків щодо надання коштів на виплату працівникам заробітної плати та позицій представників відповідачів з даного приводу, суд вважає наступне. Відповідно до ст. 98 КЗпПУ, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Згідно ч. 4 ЗУ «Про оплату праці», джерело коштів на оплату праці для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел. Відповідно до ст. ст. 5, 6 ЗУ «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Суб'єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, обєднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об'єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Згідно ст. 13 ЗУ «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Згідно ст. ст. 15, 24 ЗУ «Про оплату праці», оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Пунктом 20 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, установлено, що у 2015 році з бюджетів сіл, селищ, міст районного значення можуть здійснюватися видатки, визначені: - п. 1 ч. 1 ст. 88 цього Кодексу, де зазначено, що до видатків, що здійснюються з бюджетів сіл, селищ, міст районного значення, належать видатки виключно на органи місцевого самоврядування сіл, селищ, міст районного значення. - пп. «а» п.2 ч. 1 ст. 89 та п. 5 ч. 1 ст. 89 цього Кодексу, де зазначено, що до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського АРК та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів обєднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать видатки на освіту та дошкільну освіту, а також на державні культурно-освітні та театрально-видовищні програми (сільські, селищні та міські палаци і будинки культури, клуби, центри дозвілля, інші клубні заклади та бібліотеки; театри, районні (міські) бібліотеки або централізовані бібліотеки районної (міської) централізованої бібліотечної системи, музеї, виставки, палаци і будинки культури, школи естетичного виховання дітей, включаючи заклади та установи комунальної власності, яким надано статус національних, зоопарки комунальної власності). Якщо районна (міська) рада прийняла рішення про передачу коштів на здійснення таких видатків сільській, селищній, міській (міста районного значення) раді, у районному (міському) бюджеті затверджуються міжбюджетні трансферти з районного бюджету бюджетам місцевого самоврядування. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується відповідними доказами, рішенням [PERSON] районної ради від 23.01.2015 року № 33-3/6 «Про районний бюджет на 2015 рік» було затверджено міжбюджетні трансферти на фінансування в першому кварталі установ дошкільної освіти та сільських, селищних, міських закладів культури. Рішенням передбачалося, що фінансування з 01.04.2015 року вказаних дошкільних і клубних установ буде здійснюватися з районного бюджету. Згідно рішення [PERSON] районної ради від 20.03.2015 року № 34-12/6 «Про внесення змін до рішення районної ради від 23.01.2015 року № 33-3/6 «Про районний бюджет на 2015 рік», яким було затверджено надання міжбюджетних трансфертів закладам дошкільної освіти і культури до 01.06.2015 року. Рішенням сесії [PERSON] районної ради від 15.05.2015 року №35-3/6, було передбачено передачу міжбюджетних трансфертів місцевим бюджетам на загальну суму 65166 гривень в тому числі [PERSON] сільському бюджету 65166 гривень. Вказані грошові кошти були виділені згідно листа сільського голови с. Старосілля, [PERSON], від 13.05.2015 року №224-02/10. 09.06.2015 року, сільський голова [PERSON] звернувся з листом, № 277/02-10 до районної ради та фінансового управління райдержадміністрації з проханням щодо направлення міжбюджетних трансфертів з районного бюджету в червні - грудні 2015 року для фінансування ДНЗ «Берізка» та СКЦД с. Старосілля. 20.07.2015 року протоколом постійної комісії [PERSON] районної ради з питань бюджету, фінансів та інвестиційної політики, № 106, шляхом перерозподілу було передбачено передачу міжбюджетних трансфертів [PERSON] сільському бюджету в сумі 77829, 99 гривень. В подальшому, в звязку з тим, що міжбюджетні трансферти [PERSON] сільському бюджету профінансовані в повному обсязі до річних призначень, а дошкільна установа «Берізка» і СЦКД села Старосілля не були передані у спільну власність громади району, [PERSON] районна рада вирішила не надавати більше з районного бюджету трансфертів на оплату заробітної плати працівникам даних установ. Беручи до уваги фактичні обставини справи та вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що з 2015 року БК України, передбачав два варіанти фінансування зазначених закладів у 2015 році, а саме: з районного бюджету та з бюджету села, селища, міста районного значення за рахунок міжбюджетних трансфертів з районного бюджету. Якщо було вирішено проводити фінансування з районного бюджету, то потрібно було обовязково здійснити передання закладу як юридичної особи з комунальної власності до спільної власності, а коли обрано другий варіант, - місцевою радою повинен бути визначений обсяг міжбюджетного трансферу. При цьому, районна рада не могла передбачити менший обсяг трансферту за потребу на утримання закладів (заклади дошкільної освіти, сільські палаци і будинки культури, клуби) та вимагати від сільської ради дофінансувати їх із власних бюджетів, оскільки це було б порушенням ч. 2 ст. 85 БК України, яка забороняє планувати та здійснювати видатки, не віднесені до місцевих бюджетів цим Кодексом, а також здійснювати впродовж бюджетного періоду видатки на утримання бюджетних установ одночасно з різних бюджетів. Вирішуючи даний спір, суд, також враховує положення п.п. а), п.3, ч.1 та п.6 ч.1 ст.91 БК України про те, що з усіх місцевих бюджетів можуть здійснюватися видатки на програми місцевого значення стосовно дітей, молоді, жінок, сімї та культурно-мистецькі програми місцевого значення. Судом встановлено, що в межах вимог зазначених норм закону, [PERSON] сільська рада, своїми рішеннями від 27.02.2015 року, №47-18/VI та №47-19/VI прийняла та виконала сільські програми підтримки та розвитку ДНЗ «Берізка» та [PERSON] СЦКД на 2015 рік, які стосувалися матеріального забезпечення, як то: оплата енергоносіїв, покращення матеріально-технічної бази, придбання необхідних інструментів, харчування дітей та інше, зазначених закладів. При цьому, в силу приписів ст.ст. 88 та 89 БК України, [PERSON] сільська рада, правових підстав здійснювати видатки на оплату заробітної плати працівникам вищезазначених закладів, не мала. Єдиним джерелом доходів на оплату праці працівникам [PERSON] СЦКД та ДНЗ «Берізка», згідно чинного на той час законодавства, були міжбюджетні трансфери з [PERSON] районного бюджету [PERSON] сільському бюджету, які з серпня 2015 року припинили надходити, що стало наслідком виникнення заборгованості у виплаті заробітної плати працівникам зазначених вище бюджетних установ з вересня 2015 року. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що належним відповідачем по справі є [PERSON] районна рада і саме з неї слід стягнути заборгованість по заробітній платі працівникам ДНЗ «Берізка» та [PERSON] СЦКД за вересень-грудень 2015 року, а у вимогах до [PERSON] сільської ради слід відмовити. Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення. Щодо вимог позивача в частині: зобовязати відповідачів нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини заробітної плати, згідно ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати», то суд вважає наступне. Згідно ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до яких, зокрема відноситься оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ст. ст. 1,2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, до яких, зокрема, відноситься і заробітна плата. Враховуючи вищенаведене, суд, беручи до уваги, що належним відповідачем по справі є тільки [PERSON] районна рада, вважає що дана вимога, також, підлягає до часткового задоволення, а саме: здійснити (нарахувати та виплатити) компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушення встановлених строків її виплати, позивачу має [PERSON] районна рада. На підставі наведеного та

Outcome: approved