Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки - [PERSON] , яка проживає з нею та продовжує навчання. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області було розірвано. Від даного шлюбу народилася дитина [PERSON] , [INFO] , яка на сьогоднішній день досягла повноліття та навчається в Мукачівському державному університеті ІІІ - ІV рівня акредитації на 3 курсі денної форми навчання та в Комунальному закладі вищої освіти «Ужгородський інститут культури та мистецтв» Закарпатської обласної ради на 2-му курсі на заочній формі навчання на контрактній основі. Вартість навчання в рік становить 8000грн. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, у зв`язку з чим позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно до закінчення навчання доньки. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2021 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судовий розгляд з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Позивач зазначає, що у зв`язку з продовженням навчання доньки, остання не має змоги працювати та потребує матеріальної допомоги. На теперішній час донька фактично знаходиться на її утриманні, однак цих коштів не вистачає. Батько матеріальну допомогу не надає. Відповідач подав заперечення на відзив, у якому просить відмовити позивачці у позові посилаючись на те, що 22.16.2016 з позивачкою було укладено нотаріальний договір за умовами якого відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на дитину [PERSON] у добровільному порядку шляхом перерахування їй грошових коштів у розмірі 1500грн. до досягнення дитиною повноліття. Термін сплати аліментів продовжується у разі продовження дитиною навчання до досягнення 23 років. Отже, питання щодо сплати аліментів врегульовано договором. Також відповідач посилається на приписи ст.199 Сімейного Кодексу України відповідно до якої якщо син, донька, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. При цьому позивач подаючи до суду позовну заяву має довести наявність вищевказаних обставин, що є підставою для стягнення аліментів на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Відповідач зазначає, що знаходиться у вкрай важкому матеріальному становищі, допомагає своїм батькам та дружині, яка не працює. З 2018 року ніде не працює, перебивається нерегулярними підробітками, а відтак не має можливості сплачувати аліменти у сумі більшій ніж визначена договором. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є повнолітньою, на час звернення до суду їй виповнилось 18 років (не досягла 23 років), а сторони у справі є її батьками, про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , (а.с.9). [PERSON] , проживає разом з матір`ю, [PERSON] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с.11), навчається в Мукачівському державному університеті ІІІ - ІV рівня акредитації на 3 курсі денної форми навчання та в Комунальному закладі вищої освіти «Ужгородський інститут культури та мистецтв» Закарпатської обласної ради на 2-му курсі на заочній формі навчання на контрактній основі, що стверджується відповідними довідками №№249 від 15.12.2020 та 367 від 11.12.2020 (а.с.12-13). Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України (надалі - СК України), яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину ( стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №346/103/17 (провадження № 61-20178св18). Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Сплата аліментів за договором між сторонами є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Судом встановлено, між позивачем та відповідачем 22.12.2016 року укладено нотаріально засвідчений договір, зареєстрований приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., за №1979, відповідно до якого відповідач [PERSON] , [INFO] , зобов`язався щомісячно сплачувати позивачу [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у добровільному порядку шляхом перерахування їй грошових коштів у розмірі, що становить 1500 гривень. Відповідно до умов даного договору аліменти мають сплачуватися батьком до досягнення дитиною повноліття та термін продовжується у разі продовження дитиною навчання до досягнення дитиною 23 років. Розмір аліментів, визначений п.2 цього договору, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я (п.3 договору). Згідно п.4 Договору від 22.12.2016 року аліменти сплачуватимуться згідно домовленості за період з 22.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття та термін продовжується до виповнення дитиною 23 років у разі її навчання у вищому навчальному закладі. Отже, правовідносини щодо утримання дитини, в тому числі на період її навчання, в даному випадку сторонами врегульовано договором. Умови, які визначені договором, за яких дія договору та зобов`язання за договором продовжують діяти, на час звернення до суду існують та продовжують існувати. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи підстави заявлених позовних вимог, надані сторонами докази, враховуючи, що виконання обов`язку батьком, що проживає окремо від дитини щодо її утримання, в тому числі на період її навчання, сторонами врегульовано договором, позивачем не доведено можливості відповідачем сплачувати аліменти у сумі, яка є більшою, ніж передбачена сторонами у договорі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, у заявленій позивачкою сумі. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed