Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вимогою визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком за [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] являється власником спірної квартири. У даній квартирі зареєстровані відповідачі, однак більше п'яти років у ній не проживають, переїхали на постійне проживання в інше місце. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, служба у справах дітей Золочівської РДА, подала заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. Проти задоволення позову заперечує. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12 квітня 1994 року [PERSON] являється одноосібним власником житлового будинку, який знаходиться за [ADDRESS] Згідно запису у Будинковій книзі за вказаною адресою зареєстровані, окрім [PERSON], також її син [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 71 ЖК УРСР, передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За правилами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має наслідок зняття її з реєстрації. Як вбачається із Довідки №583 від 30 червня 2016 року, виданої Вороняцькою сільською радою Золочівського району Львівської області, за адресоюс.[ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають близько 6 (шість) років. 02 жовтня 2017 року Розпорядженням №485 Золочівської РДА затверджено висновок комісії РДА з питань захисту прав дитини від 25 вересня 2017 року №1 «Про визнання дитини [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до зазначеного Висновку комісія вирішила не визнавати дитину [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Виходячи із змісту ст.ст.71,72 ЖК УРСР, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п.10постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] вдруге одружився та виїхав на постійне проживання у Дніпропетровську область, тому суд приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає задоволенню. Натомість, щодо визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщення, суд зазначає наступне. Право дитини на житло передбаченоКонвенцією «Про права дитини»(від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р. Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції). Як зазначено уст.18 Закону України «Про охорону дитинства»- держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Орган опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.3ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Як зазначено у ч.1ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Відповідно до положеньст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховним судом України при розгляді справи №6-222цс14 висловлено правову позицію про те, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, з метою забезпечити захист прав дитини, які перебувають під особливою охороною держави, а також враховуючи Висновок комісії органу опіки та піклування Золочівської РДА, суд приходить до висновку про недостатність доказів у матеріалах справи, які б підтверджували законність вимог щодо неповнолітньої [PERSON]

Outcome: dismissed