Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, зазначивши, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок [ADDRESS] . Вона (позивач) є єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом. [PERSON] перед смертю хворів, після ампутації ноги потребував постійного стороннього догляду, не міг сам проживати в с. Мрин Носівського району Чернігівської області, а тому вона (позивач) забрала його на постійне проживання до свого помешкання в м. Київ, доглядала за ним, займалася його лікуванням, купувала необхідні ліки. Після смерті [PERSON] , який помер в м. Києві, вона (позивач) займалася його похованням та поминальними обрядами, зберігає у себе всі його документи, користується спадковим будинком, речами домашнього вжитку, на теперішній час проживає у будинку, підтримує його у належному стані, проводить поточні ремонти, оформила на своє ім`я право власності на земельну ділянку, на якій розташований спадковий будинок. Нотаріус відмовила їй (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, подали до суду зави, в яких зазначили, що позов [PERSON] визнають повністю і не заперечують проти його задоволення, просили розгляд справи проводити без їх участі. У судове засідання представник Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] , розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд проводить підготовче засідання у відсутності відповідачів та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідачі визнали позов. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що вони добре знають позивача та її батьків. [PERSON] перед смертю свого батька [PERSON] забрала його на постійне проживання в м. Київ, до смерті його доглядала у зв`язку із тим, що він хворів, йому було ампутовано ногу, а тому він потребував постійного стороннього догляду. Після смерті батька [PERSON] здійснила поховання та всі поминальні обряди, стала доглядати за спадковим будинком та присадибною земельною ділянкою, на даний час проживає у цьому будинку. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 13). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що 11 березня 1991 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів в рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується його копією (а.с. 26). Зазначений заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 29 жовтня 2018 року (а.с. 69), а тому спадкоємство після його смерті здійснюється за цим заповітом. У судовому засіданні встановлено, що спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилася, що підтверджується повідомленнями Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 6025/01-17 від 11 жовтня 2018 року (а.с. 61) та Носівської районної державної нотаріальної контори № 1472/01-16 від 29 жовтня 2018 року (а.с. 67). Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований один в [ADDRESS] , але до дня смерті фактично проживав разом з [PERSON] в м. Києві, оскільки хворів та після ампутації ноги потребував постійного стороннього догляду, який здійснювала [PERSON] . Після смерті [PERSON] [PERSON] займалася його похованням та поминальними обрядами, зберігає у себе всі його документи, користується спадковим будинком та речами домашнього вжитку, що підтверджується довідкою виконкому Мринської сільської ради № 573/03-04 від 5 червня 2018 року (а.с. 11), поясненнями позивача та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] Таким чином, [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення даного факту має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволить їй реалізувати своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] [PERSON] позбавлена можливості в іншому порядку встановити зазначений факт. За таких обставин позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок [ADDRESS] , суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дочка - [PERSON] , як спадкоємець за заповітом від 11 березня 1991 року. Інші спадкоємці [PERSON] за цим заповітом спадщину не прийняли та на неї не претендують, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК УРСР якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином, [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала в цілому житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначений житловий будинок у зв`язку із відсутністю на нього правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 79/02-31 від 5 лютого 2018 року (а.с. 20). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] був збудований у 1962 році, що підтверджується записом у технічному паспорті на житловий будинок (а.с. 18). Абзацом 2 п. 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, встановлено, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Згідно Закону УРСР «Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР» від 2 червня 1968 року кожна сільська рада вела погосподарські книги. В загальній частині особового рахунку записувались прізвище, ім`я, по-батькові голови сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. Іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості на той час діючим законодавством передбачена не була, за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримання, спадкування. Правові норми нового ЦК України 2003 року, які регулюють набуття права власності на нерухоме майно, не поширюються на дані відносини, оскільки закон не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи (ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України). З введенням в дію Закону України «Про власність» 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15 квітня 1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються, так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. З довідки виконкому Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 1041/3-14 від 18 вересня 2017 року (а.с. 10) вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] згідно записів погосподарської книги № 5 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , належав [PERSON] . За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що на спадковий житловий будинок виготовлена технічна документація (а.с. 14-18). У судовому засіданні встановлено, що по обліку КП «Носівське БТІ» станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий [ADDRESS] [ADDRESS] не зареєстровано, що підтверджується довідкою № 235 від 14 вересня 2017 року (а.с. 19). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідачі не вчинили жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: approved