Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. За даною адресою крім неї зареєстровані її дочка [PERSON] та внучка [PERSON], однак останні в даній квартирі не проживають з 2008 року, будь-яких перешкод у користуванні вказаним житлом вона їм не створювала. Спочатку після виїзду відповідачів з її квартири, вони з нею спілкувалися по телефону. Останні протягом пяти років жили в Криму, куди повернулися їй не відомо, до неї вони не приходять і з нею не спілкуються. Від знайомих їй відомо, що [PERSON] вийшла заміж і проживає у чоловіка, адреса їй невідома. Місце знаходження [PERSON] їй також не відоме. Відповідачі продовжують бути зареєстрованими в її квартирі, що спричиняє їй матеріальну шкоду, оскільки вона самостійно сплачує житлово-комунальні послуги, а кількість зареєстрованих в квартирі осіб впливає на розмір платежів і її витрати на житло їй ніхто не компенсує. Крім того, реєстрація відповідачів в її квартирі позбавляє її можливості розпорядитися належним їй житлом. Причина, по якій відповідачі залишаються бути зареєстрованими в її квартирі їй не відомо. Вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою № 20 в будинку № 5 по бульвару Шкільний в м. Южноукраїнськ Миколаївської області. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги повністю та просили суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належною їй квартирою № 20 в будинку № 5 по бульвару Шкільний в м. Южноукраїнськ Миколаївської області в звязку з їх відсутністю за місцем реєстрації з 2008 року без поважних причин, стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю, обгрунтування своєї правової позиції виклала в письмових заперечення на позовну заяву та в судовому засіданні, посилаючись на те, що вона та її дочка [PERSON] зареєстровані в квартирі її матері - [PERSON] з 02 листопада 2006 року. В березні 2016 року вона вийшла заміж за [PERSON] та на даний час тимчасово проживає зі своїм чоловіком, але зареєструвати своє місце проживання за адресою чоловіка вона не має можливості, оскільки останній не має власного житла. До теперішнього часу вона підтримує з позивачем тісні родинні стосунки, постійно спілкується з нею. Те, що позивач протягом восьми років нічого не знає про неї та про внучку не відповідає дійсності. Крім того, вона з [PERSON] утримують квартиру позивача, не допускають будь-яких порушень у користуванні житлом, підтримують його у належному стані, сплачують комунальні послуги, постійно користуються даною квартирою. Позивач жодного разу не несла витрат по оплаті комунальних платежів. На даний час [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. Інша дочка позивача [PERSON] зі своїм чоловіком - [PERSON] перевезли [PERSON] проживати в [INFO]. Останнім часом [PERSON] схиляє [PERSON] до того, щоб та оформила вищевказану квартиру на нього у звязку з чим він підпоює позивача горілкою, обмежує її та [PERSON] у спілкуванні з позивачем. Протягом останнього року [PERSON] тисне на неї та її дочку [PERSON], щоб вони знялися з реєстрації в квартирі позивача, заволодів всіма документами на дану квартиру. Вказала, що вона постійно проживала в квартирі, навіть в той час, коли була на заробітках в Криму, щомісяця приїздила додому та сплачувала комунальні послуги, висилала матері кошти. Коли її доньці [PERSON] виповнилося 18 років, то вона дозволила їй самостійно проживати в квартирі позивача. З кінця травня 2016 року [PERSON] постійно проживає в [INFO]. Оскільки майбутній чоловік її доньки поїхав на заробітки, а вона вагітна і боїться залишатися на ніч сама, так як у інших членів родини , в тому числі у [PERSON], є ключі від квартири позивача, то останнім часом донька приходить до неї переночувати. Наприкінці літа 2016 року вона з донькою зверталися до Южноукраїнського відділення поліції для вжиття заходів відносно [PERSON], так як вважаємо, що він шляхом обману та шахрайства намагається заволодіти майном позивача. Листами № 6570, № 6571 від 22.09.2016 р. Южноукраїнське відділення поліції повідомило їх, що за результатами розгляду їх заяв прийнято рішення, але самого рішення вони так і не отримали. Вважає, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт її непроживання в квартирі позивача. Зазначила, що ні вона, ні її дочка [PERSON] іншого житла не мають і у разі визнання їх такими, що втратили право користування житлом позивача, їм не буде де зареєструватися. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали повністю, обгрунтування своєї правової позиції виклала в письмових заперечення на позовну заяву та в судовому засіданні. В судовому засіданні [PERSON] наголосила, що постійно проживає в квартирі позивача. Також пояснила, що на даний час вона вагітна і в неї не має іншого помешкання, де б можна було б зареєструватися. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору міни нерухомого майна № 57 від 18.06.2001 р. та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. № 8, 11). Відповідно виписки з домової книги про склад сімї та реєстрації від 20.09.2016 р., виданої Центром надання адміністративних послуг міста Южноукраїнськ, за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, її дочка [PERSON], онучка [PERSON], [INFO]. Відповідачі були зареєстрований в даній квартирі 02.11.2006 р. (а.с. № 7). Як стверджує позивач та її представник, відповідачі з 2008 року в її квартирі не проживають. Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи та заперечення, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як доказ своїх позовних вимог [PERSON] надала суду акт про непроживання № 201 від 06.10.2016 р., складений комісією в складі: начальника РМЦ [PERSON], майстра РМЦ [PERSON], майстра РМЦ [PERSON], яка провела обстеження квартири [ADDRESS] та склала даний акт на підставі письмової заяви [PERSON] (дата заяви відсутня, вказано лише «від …»). Згідно даного акту на момент перевірки було виявлено, що дочка - [PERSON] та внучка [PERSON] у вказаній квартирі були відсутні. Зі слів сусідів останні не проживають у даній квартирі з 2009 року. Факт не проживання підтвердили присутні сусіди: з квартири № 22 - [PERSON], з квартири № 26 [PERSON]. До даного акту про не проживання суд відноситься критично, оскільки в ньому відсутня дата заява [PERSON], яка стала підставою проведення перевірки. З акту вбачається, що на момент проведення комісією КП «ЖЕО» перевірки було виявлено лише, те, що відповідачі були відсутні квартирі [ADDRESS], але не було встановлено наявність чи відсутність їх речей у даній квартирі. До того ж, протягом року був складений лише один акт, що позбавляє його обєктивності. В судовому засіданні свідок [PERSON], який є зятем позивачу, показав суду, що в квартирі позивача на даний час зареєстровані позивач та відповідачі. [PERSON] тривалий час, тобто понад пяти років проживала і працювала в Криму, [PERSON] в цей час проживала з бабусею [PERSON] в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області та ходила там до школи. В той час квартирі позивача ніхто не проживав. На даний час [PERSON] проживає в [INFO]. Відповідачі зявилися в квартирі позивача лише після першого судового засідання у даній справі. Хто проживає у вказаний картирі на даний час йому невідомо. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] є його сусідкою по дачі в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області. [PERSON] постійно проживає в селі Бузьке, іноді їздить до м. Южноукраїнськ. Йому зі слів [PERSON] відомо, що вона вийшла заміж і живе в чоловіка. Останній раз він бачив відповідачів півроку тому, біля двору [PERSON] в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області. Допитаний свідок [PERSON] не зміг підтвердити чи спростувати проживання відповідачів у квартирі позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] постійно не проживали. З показів свідків [PERSON], який є чоловіком відповідача [PERSON] слідує, що остання живе з ним з 2013 року за адресою: [ADDRESS], 25.03.2016 р. вони уклали шлюб і продовжують проживати за даною адресою в квартирі його батьків. Проживання відповідача [PERSON] з чоловіком [PERSON] з 2013 року підтвердили також свідки [PERSON] та [PERSON]. Будь-яких доказів, які б стростовували даний факт відповідачем [PERSON] суду не надано. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2013 року постійно проживає за адресою: [INFO] з [PERSON], з яким утворила сімю. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] понад один рік не проживає в [INFO], суд вважає, що вона втратила право на користування цим житлом. Що стосується позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки остання з червня 2016 року постійно проживає в квартирі позивача, що підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON]. Так, свідок [PERSON], яка є свекрухою [PERSON], показала, що її син та [PERSON] на початку літа 2016 року почали разом жити в квартирі [ADDRESS]. Вона їх відвідувала за вказаною адресою. За комунальні послуги сплачувала [PERSON] коштами, які їй давала [PERSON] та її син [PERSON]. В кінці вересня 2016 року її син [PERSON] поїхав на заробтки і, оскільки [PERSON] вагітна і потребує допомоги, то останнім часом вона проживала у своєї матері [PERSON]. Свідок [PERSON], який є вітчимом [PERSON], також підтвердив, що з початку літа 2016 року [PERSON] проживає в [INFO] зі своїм хлопцем. Оскільки останній поїхав на заробітки, а вона вагітна і боїться залишатися на ніч сама, то останнім часом [PERSON] вдень знаходиться в квартирі позивача, а ночувати приходить до них. Свідок [PERSON], яка проживає в [INFO], суду показала, що з кінця травня 2016 року [PERSON] проживає в [INFO] з хлопцем, вона постійно бачила їх за вказаною адресою, віталися з нею, бачила як останні поверталися з магазину з покупками, виносили сміття з квартири. [PERSON] та [PERSON] бачила рідко. Акт про непроживання № 201 від 06.10.2016 р., до якого суд відноситься критично з підстав вказаних вище, на думку суду, не є доказом непроживання [PERSON] в квартирі позивача, він підтверджує лише відсутність відповідачів у вказаній квартирі на час проведення перевірки. Інших доказів, які б спростували твердження відповідачів та покази свідків стосовно постійного проживання [PERSON] в квартирі позивача з червня 2016 року позивачем та її представником суду не надано. Відповідо до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право кристування квартирою № 20 по бульвару Шкільний, 5 в м. Южноукраїнськ відсутні. Посилання позивача та її представника на те, що позивач потерпає неподобства, проживаючи в селі в зимовий період, які повязанні з холодами, опаленням будинку дровами, потребує через свій вік спокою, комфорту, як на одну із підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 20 по бульвару Шкільному, 5 в. м. Южноукраїнськ, то вони не можуть бути прийняті судом, оскільки така підстава не передбачена ст. 405 ЦК України. Однак, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 88 стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно квитанції № 37 від 27.09.2016 р. позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 551,20 гривень (а. с. № 1). Таким чином, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 275,60 гривень.

Outcome: partial