Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини. Свої вимоги мотивує тим, що 31 липня 2000 року померла її тітка [PERSON], яка постійно до смерті проживала у [INFO]. На підставі договору дарування від 20 січня 1971 року по 1/2 вказаного будинку належало на праві власності тітці та її сестрі, а її матері [PERSON]. У свою чергу тітка залишила заповіт, яким заповіла їй все належне на день смерті майно, в тому числі і свою частку зазначеного житлового будинку. Вона прийняла спадщину за тіткою, так як протягом шести місяців після смерті такої фактично вступила в управління та володіння її майном, здійснювала її поховання, після чого проводила косметичні ремонти та прибирання, користувалася речами, що знаходилися у будинку, користувалася прилеглою земельною ділянкою. Більше спадщину за тіткою ніхто не прийняв, так як ніхто з можливих спадкоємців не подавав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, ніхто крім неї не вступив в управління або володіння спадковим майном; тітка одружена не була, дітей у неї не було, батьки тітки, а її дід та баба померли задовго до неї. На даний час, вона, бажаючи отримати свідоцтво про право на спадщину, звернулася до нотаріуса, однак такий відмовив їй у видачі свідоцтва, оскільки у неї відсутні документи, що підтверджують прийняття спадщини за тіткою. Тому просить задовольнити заяву. У судове засідання заявник [PERSON] не зявилася, однак подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, вимоги заяви підтримала повністю та просила її задовольнити, посилаючись на обставини викладені у такій. Представник Перечинської міської ради як заінтересованої особи у судове засідання також не з'явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без участі ради, проти задоволення заяви не заперечив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2000 року померла [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ФМ № 088384, виданого 01 серпня 2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області (а. с. 5). Також встановлено, що за Договором дарування від 20 січня 1971 року [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] кожній у рівних долях належний йому на праві особистої власності жилий будинок з надвірними будовами, що знаходиться у селищі Перечин по вул. Духновича, № 5 /до перенумерації № 8/, житловою площею 44,62 кв. м., та який розташований на земельній ділянці, розміром 910 кв. м. (а. с. 7-8). Крім цього встановлено, що 20 жовтня 1997 року [PERSON] склала заповіт, яким все те, що буде належати їй на день смерті, в тому числі і жилий будинок, розташований в смт. Перечин по вул. Духновича, 5 заповіла [PERSON] (а. с. 6). Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 цього Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 цього Кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день особи або день, з якого вона оголошується померлою. Так як [PERSON] померла ще 31 липня 2000 року, правовідносини щодо спадкування регулюються ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з п. п. 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року, положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обовязків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, який помер до 01 січня 2004 року, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Якщо спадкодавець помер до 01 січня 2004 року, то спори щодо прийняття спадщини можуть полягати у встановленні факту прийняття спадщини або продовженні строку прийняття спадщини, якщо він пропущений з поважних причин. Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема доведення в судовому засіданні факту прийняття заявником спадщини, яка відкрилась після смерті її тітки, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту прийняття спадщини. На підставі викладеного та

Outcome: approved