Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, у якій вказала, що вона мала попередню домовленість з [PERSON] про те, що остання буде її доглядати та утримувати. Бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, вона помилково уклала договір дарування належного їй житлового будинку та земельної ділянки. Після укладення зазначеного договору [PERSON] умови договору довічного утримання не виконувала, не відвідувала позивача та не забезпечувала її догляд і утримання. Посилаючись на викладене, згідно уточнених позовних вимог [PERSON] просила визнати недійсним договір дарування будинку № 5, що по пров. Вокзальному в м. Ізяслав Хмельницької області, укладений 21 лютого 2002 року між нею та відповідачем. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Суду пояснила, що вона потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, а тому погодилася передати будинок, у якому вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] за умови її довічного догляду та утримання. Тому, укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо правової природи правочину, що, на її думку, є підставою для визнання спірного правочину недійсним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася. Зважаючи на те, що [PERSON] проживає за межами України, судом через Міністерство юстиції України неодноразово надсилались до компетентного суду Російської Федерації судові доручення про виконання окремих процесуальних дій за її місцем проживання згідно з умовами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах. Однак надіслані судові доручення компетентними органами Російської Федерації належним чином не виконувались, у звязку з чим розгляд справи неодноразово було відкладено. Суд вважає, що використано достатньо засобів повідомлення [PERSON] про судовий розгляд вказаної справи з метою забезпечення її конституційного права на участь в судовому засіданні та доступу до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можливо здійснити розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону серії ААЕ № 145722, виданого державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори [PERSON] 14 січня 1997 року, належав житловий будинок № 5 по пров. Вокзальному в м. Ізяслав Хмельницької області. Зазначене нерухоме майно позивач успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] 21 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування спірного житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,078 Га, призначеної для обслуговування жилого будинку. [PERSON] є особою похилого віку, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників війни, з 02 лютого 2007 року перебуває на обслуговуванні в Ізяславському районному територіальному центрі соціального обслуговування, протягом січня-лютого 2015 року до неї у звязку з гіпертонічним кризом 8 разів виїжджала бригада швидкої медичної допомоги. Чоловік позивача [PERSON] помер 25 червня 1996 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 64942098 від 03 серпня 2016 року відомості про реєстрацію на [PERSON] права власності на нерухоме майно відсутні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду підтвердили, що позивач після укладення спірного договору дарування продовжила постійно проживати у зазначеному житлового будинку. Вказали також, що [PERSON] з 2002 року до цього часу жодного разу не навідувалася до [PERSON] Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~\~обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція передбачена постановою Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для застосування. У даній справі судом встановлено, що [PERSON], як людина похилого віку, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу будинку, який є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку\~статті 229 ЦК України. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 229 - 233, 717 ЦК України, п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved