Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до ПрАТ «СК «Провідна» (далі Страхова компанія) в якому просила стягнути відшкодування збитків у загальному розмірі 87\~037 грн. 48 коп., з яких: 45\~000 грн. - сума страхового відшкодування, пеню у розмірі 0,1 % від простроченого платежу у сумі 18\~315 грн., збитки від інфляції у розмірі 22\~217 грн. 14 коп., 3 % річних у розмірі 1\~505 грн. 34 коп., а також моральну шкоду у розмірі 100\~000 грн. В обґрунтування вимог позову позивачка посилалася на те що між нею та відповідачем було укладено договір добровільного страхування майна - домоволодіння по вул.Синявського,16 смт. Костянтинівка Миколаївської області і відповідальності перед третіми особами, вигодонабувачем за яким є вона. 19 жовтня 2014 року у застрахованому домоволодінні сталася пожежа, у звязку з чим позивачці було заподіяно збитки, однак Страхова компанія відмовляєтьься відшкодувати їх з тих підстав, що пожежа сталася з власної необережності позивачки, у звязку з чим вона і звернулася до суду за захистом порушеного, на її думку, права. Позивачка та її представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили про їх задоволення з підстав, викладених у позовній заяві. В обгрунтування своєї позиції представник позивача зазначав, що висновок інспектора міліції, на який спирається Страхова компанія, не може бути визнаний висновком компетентного органу. Крім того, вказував, що висновок зроблений на підставі акту про пожежу, в якому вказана ймовірна причина пожежі, при цьому установлена причина визначена не була. Крім того, у своїх поясненнях сторона позивача також зазначала, що Страхова компанія не зверталася до позивачки щодо недоліків (невідповідності) документів, наданих страхувальником, а сам відповідач не вчинив жодних дій щодо самостійного зясування причин пожежі та обставин настання страхового випадку. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що пожежа сталася з власної необережності позивачки, що встановлено висновком дільничного інспектора міліції, у звязку з чим відповідно до умов договору такий збиток не підлягає відшкодуванню. Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 24 жовтня 2013 року між чоловіком позивачки [PERSON] та Страховою компанією було укладено Договір добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами № ПБ /0009145/1522/13 (далі Договір). Відповідно до умов Договору страховик бере на себе зобовязання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у порядку і на умовах, визначених Договором, а страхувальник зобовязується сплатити страховий платіж у визначений цим Договором строк та виконувати інші умови цього Договору. Предметом Договору (обєктом страхування) є майнові інтереси, що не суперечать закону і повязані з: - володінням, користуванням, розпорядженням майном, що належить Страхувальникові на правах власності та (або) використовується на інших законних підставах і зазначене в п. 3.1 Договору; - з відшкодуванням страхувальником відповідно до чинного законодавства України заподіяної ним шкоди життю, здоровю та (або) майну третіх осіб внаслідок настання подій за ризиками пожежа, вибух газу, що виникли в межах території господарства, за адресою: 55340, Миколаївська обл., смт. Костянтинівка, вул. Синявського, 16 (п. 1.1, 1.2 Договору). Вигодонабувачем за Договором є позивачка [PERSON] (п. 1.7 Договору). Страховими випадками відповідно до п. 2 Договору є вогонь: пожежа, удар блискавки, вибух газу, падіння пілотованих літальних обєктів, а також стихійні явища, падіння предметів. Згідно з п. 3 Договору за Договором є застрахованим майно, у тому числі групи майна: - житловий будинок, у тому числі конструкція, оздоблення, обладнання (страхова сума 20\~000 грн.); - домашнє майно (страхова сума 15\~000 грн.); - господарські будівлі та споруди (страхова сума 10\~000 грн.). Пунктом 3 Договору також передбачено ліміт зобовязань страховика щодо виплати страхового відшкодування. Строк дії договору 1 рік, з 27.10.2013 року до 26.10.2014 року. Відповідно до п. 7.1 Договору страховим випадком при страхуванні майна є пошкодження, знищення та (або) втрата застрахованого майна внаслідок настання подій (страхових ризиків), обрання яких належним чином позначене у п. 2 Договору, що фактично сталася в період дії Договору та не класифікується як виключення зі страхових випадків і обмеження страхування, внаслідок чого виникає зобовязання страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальникові та (або) вигодонабувачеві. Згідно з п. 7.2 Договору під подіями (страховими ризиками), зазначеними у п. 2 Договору розуміється, зокрема, пожежа, в тому числі висока температура, задимлення, виділення сажі і кіптяви в результаті пожежі (або тління) незалежно від місця виникнення пожежі та виділення корозійного газу. При цьому, у разі настання страхового випадку за ризиком «Вогонь» також підлягають відшкодуванню збитки, завдані внаслідок пошкодження або знищення застрахованого майна в результаті здійснення необхідних і доцільних заходів з гасіння пожежі чи запобігання поширення пожежі, в тому числі збитки, завдані засобами пожежогасіння, незалежно від місця виникнення пожежі. Відповідно до п. 8.2.2.3 Договору за Договором не підлягає відшкодуванню збиток, завданий внаслідок, зокрема, будь-якої події, що сталася з необережності (самовпевненості, недбалості) страхувальника, вигодонабувача, членів сімї страхувальника, вигодонабувача або осіб, на яких відповідно до договорів покладені зобовязання щодо збереження застрахованого майна. Під необережністю розуміється, що особа: - передбачала можливість настання небезпечних наслідків своїх дій (або бездіяльності), але легковажно розраховувала на те, що вони не настануть; - не передбачала можливості настання небезпечних наслідків своїх дій (або бездіяльності), хоча повинна була та мала таку можливість. Факт необережності встановлюється компетентними органами (на підставі обвинувального вироку суду тощо) або за згодою сторін Договору. Пунктом 10 Договору передбачено права, обовязки та відповідальність сторін. Так, відповідно до п. 10.1 Договору страховик зобовязаний, зокрема, протягом 2 робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для здійснення виплати страхового відшкодування. У разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений Договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати одержувачеві страхового відшкодування пені у розмірі 0,1 % простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нарахована пеня. Страхувальник зобовязаний у разі настання події, що може бути визнана страховим випадком, вчиняти дії згідно з розділом 11 Договору (п. 10.2.9 Договору). Страховик має право, зокрема, за власною ініціативою і за власні кошти (самостійно або з залученням експертів) зясовувати причини та обставини настання події, що може бути визнана страховим випадком, вимагати від страхувальника інформацію, необхідну для встановлення факту та обставин настання страхового випадку або розміру страхового відшкодування (п. 10.3.4 Договору). Вказаним права та обовязки сторін кореспондують відповідні права та обовязки страховика та страхувальника, передбачені ЦК України та Законом України «Про страхування». Пунктом 11 Договору передбачено дії страхувальника у разі настання події, передбаченої Договором, що призвела до завдання збитків і може бути кваліфікована як страховий випадок, страхувальник зобовязаний, зокрема: - вжити всіх можливих заходів для зясування характеру та обставин настання події, що стала причиною збитків; - у найкоротший строк після її настання повідомити компетентні державні органи та установи, звернення до яких передбачене чинним законодавством України, і викликати на місце події їхніх представників, дочекатися їх та отримати від них документи, які підтверджують факт настання, час і обставини події (у разі настання події за ризиком «Пожежа» - орган Державного пожежного нагляду); - негайно, але в будь-якому випадку не пізніше 2-х робочих днів з моменту, коли страхувальнику стало відомо про подію, яку може бути визнано страховим випадком, повідомити страховика за телефоном та виконувати його рекомендації щодо дій в ситуації, що сталася; - надати страховикові документи відповідно до умов розділу 12 Договору. Відповідно до п. 12 Договору для встановлення причин, наслідків, обставин настання події, що може бути визнана страховим випадком, прийняття рішення про здійснення виплати або відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування та визначення його розміру, страхувальник (вигодонабувач) зобовязаний надати страховикові, зокрема: - заяву про виплату страхового відшкодування; - перелік знищеного, пошкодженого чи втраченого майна із зазначенням вартості такого майна; - при завданні збитків у результаті настання події за ризиком «Пожежа» - акт про пожежу, висновок органів Державного пожежного нагляду за пожежу; - інші документи на письмовий запит страховика щодо факту обставин, причин настання страхового випадку, розміру зазначеного збитку, а також майнового інтересу особи, яка є одержувачем страхового відшкодування. 19 жовтня 2014 року, тобто в межах строку дії Договору, у застрахованому домоволодінні сталася пожежа. Так, відповідно до акту про пожежу від 19.10.2014 року, складеного комісією у складі начальника Арбузинського РС ГУ ДСНС України у Миколаївській області, [PERSON] та слідчого СВ Арбузинського РВ УМВС України у Миколаївській області, близько 09:00 год. на віранді житлового будинку по вул. Синявського, 16 у смт. Костянтинівка Миколаївської області сталася пожежа, внаслідок якої позивачці було завдано збитки, а саме було знищено електричну плиту, посуд, диван, телевізор, постільні речі, письмовий стіл, два стільці та два крісла; пошкоджено дах житлового будинку. Відповідно до вказаного акту, пожежу було виявлено о 09:05 год. позивачкою, та о 09:09 год. було повідомлено відповідний підрозділ Державної служби з надзвичайних ситуацій. Пожежу було локалізовано о 09:52 год., а ліквідовано о 09:58 год. Актом також встановлено, що прямі збитки від пожежі (орієнтовані) склали 150\~000 грн., побічні 189\~000 грн. Причина пожежі (ймовірна) коротке замикання електромережі (а. с. 13, 22). Того ж дня співробітниками міліції було проведено огляд місця події після пожежі (а. с. 14-16), а також відібрано пояснення від позивачки (а. с. 17). Безпосередньо після пожежі позивачка пояснила, що вона ввімкнула електричну плиту на віранді для приготування їжі. Через декілька хвилин до неї прийшла жінка, у звязку з чим позивачка вийшла у двір та спілкувалася із нею у дворі. Після розмови із жінкою позивачка повернулася до приміщення віранди та побачила пожежу, після чого вона одразу вийшла із приміщення та почала кликати на допомогу і викликала рятувальну службу. При цьому, у поясненнях також вказано, що позивачка вважає, що пожежа почалася через неправильне поводження з вогнем з її боку. Крім того, позивачкою у поясненнях було вказано, що вона не має наміру звертатися до суду. В той же час, позивачка та її представник у судовому засіданні зазначали, що пояснення були записані самим слідчим, та були відібрані в той час, коли позивачка знаходилася в розгубленому на пригніченому в результаті тяжких обставин стані, оскільки вона була потерпілою від пожежі, а тому деякі з записаних пояснень не відповідають дійсності. Своїх дій щодо підписання вказаних пояснень позивачка не памятає. 19 жовтня 2014 року дільничним інспектором міліції Арбузинського РВ УМВС України в Миколаївській області було складено висновок за матеріалами перевірки, яким встановлено, що пожежа сталася за власною необережністю [PERSON], у звязку з чим подальшу перевірку за фактом пожежі було припинено за відсутністю складу злочину (а. с. 18, 21). Вказаний висновок було затверджено 20 жовтня 2014 року. Того ж дня, 20 жовтня 2014 року, чоловік позивачки [PERSON] звернувся до Страхової компанії із заявою № [NUMBER], якою повідомив відповідача про настання події, яка може бути визнана страховим випадком (а. с. 57-58). У звязку з цим, 26.01.2015 року Страховою компанією було здійснено запит до Арбузинського РВ УМВС України в Миколаївській області (а. с. 59) про надання інформації щодо обставин пожежі, на який було отримано відповідь від 04.02.2015 року із копіями відповідних документів. 30 березня 2015 року на заяву [PERSON] Страховою компанією було направлено відповідь (а. с. 10-11). Із вказаної відповіді вбачається, що Страхова компанія на підставі п. 8.2.2.3 Договору та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про страхування» відмовила заявнику у виплаті страхового відшкодування через те, що пожежа сталася з власної необережності позивачки. В той же час, позивачка ані на час пожежі, ані на час розгляду справи у суді із такою позицією Страхової компанії не погоджується, у звязку з чим і звернулася до суду за захистом її порушеного права. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються, положеннями Цивільного кодексу України, а також нормами Закону України «Про страхування». Так, судом встановлено, що між [PERSON] та відповідачем було укладено договір добровільного майнового страхування. При цьому, страхувальником для одержання страхової виплати було призначено вигодонабувача - позивачку. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування) (п. 2 ч. 1 ст. 980 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» (далі Закон) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. ст. 5, 6 Закону страхування може бути добровільним або обов'язковим. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 8 Закону страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 9 Закону передбачено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Договором, який було укладено між сторонами, встановлено, що загальний розмір страхової виплати складає 45\~000 грн., з яких: за житловий будинок, у тому числі конструкція, оздоблення, обладнання 20\~000 грн.; за домашнє майно 15\~000 грн.; за господарські будівлі та споруди 10\~000 грн. Статтею 25 Закону передбачено порядок здійснення страхового відшкодування. Так, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку. Страховик не може відмовити страхувальнику в проведенні розслідування і повинен ознайомити аварійного комісара з усіма обставинами страхового випадку, надати всі необхідні матеріальні докази та документи. Відповідно до ст. 26 Закону підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування. При цьому, умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку. Судом встановлено, що страхувальник та позивачка здійснили усі передбачені законом та Договором дії, які мають бути вчинені при настанні події, яка може бути визнана страховим випадком, зокрема: - позивачкою невідкладно після виявлення пожежі було викликано відповідний підрозділ Державної служби з надзвичайних ситуацій для ліквідації наслідків пожежі; - позивачкою самостійно було вжито заходи щодо гасіння пожежі для запобігання та зменшення розміру збитків; - страхувальником наступного дня про настання страхового випадку було повідомлено у письмовій формі Страхову компанію про факт пожежі; - позивачкою було надано відповідні документи, передбачені Договором, а також допущено представників відповідача до місця пожежі для його огляду та фіксування необхідних даних. Як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування відповідач посилається на те, що пожежа сталася з власної необережності позивачки. Вказана обставина, на думку відповідача, підтверджена висновком дільничного інспектора міліції Арбузинського РВ УМВС України в Миколаївській області. В той же час, суд із такою позицією погодитися не може з огляду на таке. Пунктом 8.2.2.3 Договору передбачено, що за Договором не підлягає відшкодуванню збиток, завданий внаслідок, зокрема, будь-якої події, що сталася з необережності (самовпевненості, недбалості) страхувальника, вигодонабувача, членів сімї страхувальника, вигодонабувача або осіб, на яких відповідно до договорів покладені зобовязання щодо збереження застрахованого майна. Під необережністю розуміється, що особа: - передбачала можливість настання небезпечних наслідків своїх дій (або бездіяльності), але легковажно розраховувала на те, що вони не настануть; - не передбачала можливості настання небезпечних наслідків своїх дій (або бездіяльності), хоча повинна була та мала таку можливість. При цьому, факт необережності встановлюється саме компетентними органами (на підставі обвинувального вироку суду тощо) або за згодою сторін Договору. В той же час, суд не може вважати компетентним органом посадових осіб територіальних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України. Так, відповідно до п. 3 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року, основним завданням МВС України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина, власності, інтересів суспільства і держави від злочинних посягань, боротьби зі злочинністю, розкриття та розслідування злочинів, охорони громадського порядку, забезпечення громадської безпеки, безпеки дорожнього руху, а також формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Пунктом 7 вказаного Положення про МВС передбачено, що МВС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління, управління МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на транспорті, районні, районні в містах, міські управління (відділи), лінійні управління (відділи). Таким чином, нормативно-правові акти України не відносять до компетенції Міністерства внутрішніх справ України та їх територіальних підрозділів встановлення причин виникнення пожеж. Сам же висновок дільничного інспектора, на думку суду, має значення виключно для встановлення наявності або відсутності у діях позивачки складу злочину, зокрема, його субєктивної сторони у вигляді умислу або необережності. В той же час, відповідно до п. 3 Положення про Державну службу з надзвичайних ситуацій, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 року, основними завданнями ДСНС України є, зокрема, реалізація державної політики у сферах цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, профілактики травматизму невиробничого характеру, а також гідрометеорологічної діяльності; здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням та виконанням вимог законодавства у сферах пожежної і техногенної безпеки, цивільного захисту, за діяльністю аварійно-рятувальних служб. При цьому, відповідно до п. 4 ДСНС України відповідно до покладених на неї завдань беруть участь, зокрема, у розслідуванні пожеж, причин виникнення надзвичайних ситуацій та невиконання заходів запобігання виникненню надзвичайних ситуацій. Згідно з п. 6 Положення про ДСНС Державна служба з надзвичайних ситуацій України здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, а також міжрегіональні (повноваження яких поширюються на кілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи (у разі їх створення). Крім того, п. 8 Положення про МВС України, п. 6 Положення про ДСНС України передбачено, що МВС України під час виконання покладених на нього завдань, ДСНС України у процесі виконання покладених на неї завдань, взаємодіють в установленому порядку, зокрема, з іншими органами виконавчої влади. Порядок такої взаємодії передбачено Порядком спільних дій органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки України та Міністерства надзвичайних ситуацій України під час проведення огляду місця пожежі, виявлення, припинення, попередження та розслідування кримінальних правопорушень, пов'язаних з пожежами, затвердженим спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства надзвичайних ситуацій України від 30.11.2012 року. Так, відповідно до п. 1.1 Порядку цей Порядок визначає завдання, функції, права та обовязки підрозділів органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - Держтехногенбезпеки України) та Міністерства надзвичайних ситуацій України (далі - МНС України) під час проведення огляду місця пожежі, виявлення, припинення, попередження та розслідування кримінальних правопорушень, пов'язаних з пожежами. Відповідно до п. 1.4 Порядку органи Держтехногенбезпеки України (відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2013 року органи ДСНС України) здійснюють перевірки, повязані з пожежами та порушеннями правил пожежної безпеки, установлюють причини виникнення пожеж, а також обставини та умови, що сприяли їх виникненню. Згідно з п. 1.8.1 Порядку ДСНС України у межах повноважень за дорученням слідчого як керівника слідчо-оперативної групи здійснює відповідні заходи та виконує дії на місці пожежі, спрямовані на виявлення і фіксацію доказів, установлення обставин та причин виникнення пожеж, а також умов, що призвели до їх виникнення і поширення. Пунктом 2.4.1 Порядку встановлено, що особи начальницького складу територіального органу ДСНС України у взаємодії із працівниками органів досудового розслідування, оперативних підрозділів, міліції громадської безпеки, НДЕКЦ здійснюють заходи щодо встановлення причин та обставин виникнення пожеж, а також факторів, що призвели до їх виникнення та розвитку. У складі СОГ ГУМВС, УМВС виїжджають на пожежі та виконують обов'язки, передбачені цим Порядком. Слідчий як керівник слідчо-оперативної групи відповідно до п. 5.1.3 Порядку отримує додаткову інформацію від керівника гасіння пожежі про подію, нагадує йому про необхідність виявлення в процесі гасіння пожежі обставин, що свідчать про місце і причину її виникнення. В той же час, особа начальницького складу ДСНС України як член СОГ зясовує обставини виникнення та розвитку пожежі; як спеціаліст надає допомогу в огляді місця пожежі з метою виявлення осередку та причин виникнення і розповсюдження пожежі. У разі неможливості встановлення причин виникнення пожежі повідомляє керівництву відповідного підрозділу ДСНС України про необхідність організації виїзду дослідно-випробувальної лабораторії (п. 5.4 Порядку). Крім того, особа начальницького складу ДСНС України як член СОГ за результатами роботи для здійснення слідчим попередньої правової кваліфікації кримінального правопорушення на місці події оформляє та надає слідчому акт про пожежу (п. 5.4.8 Порядку). Таким чином, з урахуванням усього вищевикладеного, суд приходить до висновку, що саме на посадових та службових осіб покладається завдання із встановлення причин пожежі, у звязку з чим, на думку суду, саме акт про пожежу може вважатися таким, що складений компетентним органом. Крім того, такий висновок, на думку суду, також випливає із п. 12.1.6 Договору, відповідно до якого страхувальник (вигодонабувач) зобовязаний надати, зокрема, довідку з компетентного державного органу або органу нагляду про факт та обставини настання події, що може бути визнана страховим випадком. Залежно від характеру настання події та її обставин такими документами можуть бути: при завданні збитків у результаті настання події за ризиком «Пожежа» - акт про пожежу, висновок органів Державного пожежного нагляду про пожежу. Окрім цього, начальником Арбузинського районного сектору ГУ ДСНС України у Миколаївській області капітаном служби цивільного захисту [PERSON] на підставі виконання доручень слідчого, даних, отриманих від очевидців пожежа, або осіб, причетних до вчинення пожежі, було складено звіт про причину виникнення пожежі. Відповідно до п. 7 вказаного звіту версію виникнення пожежі в результаті короткого замикання електромережі слід прийняти як ймовірну, але разом з тим, вона підлягає перевірці в ході проведення можливого слідства із залученням експерта відповідного фаху (а. с. 149). В той же час, відповідно до п. п. 10.3.4, 14.2 та 14.5 Договору відповідач, попри ймовірність висновку, не скористався своїм правом самостійно зясувати причини та обставини настання страхового випадку, зокрема, своєчасно призначити відповідну експертизу та залучити відповідних фахівців. Крім того, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що на місці виникнення пожежі було виявлено характерне для короткого замикання оплавлення. В той же час, свідок пояснив, що це ймовірна причина пожежі, однак детальніше вказані обставини оперативною групою досліджені не були. Окрім цього, на думку суду, факт визнання відповідачем пожежі страховим випадком опосередковано випливає також із Договору про врегулювання страхового випадку, який відповідачем позивачці було запропоновано укласти, та відповідно до умов якого розмір страхового відшкодування мав скласти 10\~000 грн. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що у спірних відносинах відсутня підстава для відмови у відшкодуванні шкоди застрахованому майну, передбачена п. 8.2.2.3 Договору, у звязку з чим порушене право позивачки підлягає судовому захисту, а на користь позивачки слід стягнути страхове відшкодування у передбаченому Договором розмірі. Судом встановлено, що згідно з п. 3 Договору за Договором є застрахованим майно, у тому числі групи майна: - житловий будинок, у тому числі конструкція, оздоблення, обладнання (страхова сума 20\~000 грн.); - домашнє майно (страхова сума 15\~000 грн.); - господарські будівлі та споруди (страхова сума 10\~000 грн.). Таким чином, загальний розмір страхової суми складає 45\~000 грн. Актом про пожежу встановлено, що внаслідок пожежі позивачці було завдано збитки, а саме було знищено електричну плиту, посуд, диван, телевізор, постільні речі, письмовий стіл, два стільці та два крісла; пошкоджено дах житлового будинку. Прямі збитки від пожежі (орієнтовані) склали 150\~000 грн., побічні 189\~000 грн. Враховуючи усе вищевикладене, а також зважаючи на те, що відповідачем не було надано жодних заперечень із посиланням на норми Договору відносно розміру страхової виплати, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути страхову виплату у розмірі 45\~000 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 10.1 Договору страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати одержувачеві страхового відшкодування пені у розмірі 0,1 % простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нарахована пеня. Згідно з п. 14.1 Договору страховик здійснює виплату страхового відшкодування згідно з умовами Договору на підставі письмової заяви страхувальника або іншої особи, яка має право на страхове відшкодування, про виплату страхового відшкодування та страхового акту, який складає страховик або уповноважена ним особа у формі, визначений страховиком. Страховик з метою прийняття рішення про здійснення виплати або відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування робить запити про відомості, повязані з настанням страхового випадку, до компетентних органів, підприємств, установ та організацій, що володіють інформацією про настання страхового випадку (п. 14.2 Договору). Відповідно до п. 14.3 Договору протягом десяти робочих днів з моменту одержання страховиком документів, передбачених розділом 12 Договору, та відповідей на запити страховика до підприємств, установ, організацій, що володіють інформацією про настання страхового випадку (зазначений строк рахується від дня одержання страховиком останнього документа від страхувальника або останньої відповіді від підприємств, установ та організацій), які необхідні для підтвердження факту, причин, обставин і наслідків настання страхового випадку та визначення розміру збитків, страховик - приймає рішення про здійснення виплати страхового відшкодування та складає страховий акт. Виплата страхового відшкодування здійснюється впродовж пяти робочих днів з дня складання страхового акту; - приймає ограноване рішення про відмову здійснити виплату та протягом пяти робочих днів з дня прийняття такого рішення повідомляє про це страхувальника (вигодонабувача) в письмовій формі з обґрунтуванням причини. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачу позивачкою було надано усі передбачені Договором документи, а остання відповідь на запит відповідача була надіслана Арбузинським РВ УМВС України в Миколаївській області 04.02.2015 року (а. с. 84), у звязку з чим, на думку суду, саме з цього часу мають обчислюватися десять робочих днів, протягом яких мав бути складений страховий акт, а також пять робочих днів, протягом яких мала б бути здійснена виплата страхового відшкодування. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано. З урахуванням викладеного, розглядаючи вказані положення законодавства в межах заявлених позивачкою вимог, суд приходить до висновку, що виплата страхового відшкодування мала бути здійснена відповідачем до 26 лютого 2015 року, у звязку з чим саме з цієї дати має обчислюватися розмір пені: 45\~000 грн. (сума страхового відшкодування) * 0,1% (розмір пені за Договором) * * 297 днів (з 26.02.2015 року по 19.12.2015 року) = 13\~365 грн. За такого, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за Договором у розмірі 13\~365 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобовязанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобовязань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням. Саме до останнього виду грошових зобовязань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору страхова сума. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування, є грошовим зобовязанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року за результатами розгляду справи № 6- 49 цс 12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для врахування усіма судами України. За такого, з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати від інфляції за період з 26.02.2015 року по 19.12.2015 року у розмірі: 45\~000 грн. * 1,320 (індекс інфляції за період) 45\~000 грн. = 14\~400 грн. Крім того, з відповідача на користь позивачки також слід стягнути 3 % річних від простроченої суми за вищезазначений період у розмірі: 45\~000 грн. * 3% / 365 * 297 = 1\~098 грн. 49 коп. За такого, позовні вимоги в цій частині є також частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. З урахуванням усього вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму матеріальних збитків у розмірі 73\~863 грн. 49 коп., з яких: 45\~000 грн. сума страхової виплати; 13\~365 грн. пеня; 14\~400 грн. відшкодування збитків від інфляції; 1\~098 грн. 49 коп. три відсотки річних. В той же час, на думку суду, вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 100\~000 грн. підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. При цьому відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. Обовязок доведення заподіяння моральної шкоди та розміру її відшкодування покладається на особу, якій її заподіяно. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5\~000 грн. За такого вимоги позову є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2116 грн. 63 коп.

Outcome: partial