Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та вселенням у житло. В позовній заяві зазначено, що позивач зареєстрована та проживала в квартирі [ADDRESS] , з якої її мати [PERSON] , у зв`язку із неприязними відносинами, примусово і без згоди позивача висилила, та своїми протиправними діями позбавила постійного місця проживання. У зв`язку із вищевикладеним позивач вимушена звернутися із даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали, та просять їх задовільнити. Представник Хмільницької міської ради в судове засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому міської ради від 28.01.1993 року № 20 «Про постановку на квартирний облік при міськвиконкомі та по місцю роботи, постановку на облік в житлово-будівельний кооператив, переоформлення договорів житлового найму, обмін житлової площі, перереєстрація квартирного та кооперативного обліку, затвердження плану розподілу житлової площі та розподіл житлової площі в 68-квартирному житловому будинку [ADDRESS] та затвердження плану розподілу та розподілу житлової площі в 14-квартирному будинку [ADDRESS] » був затверджений протоколом № 6 від 25.11.1992 року спільного засідання адміністрації та профкому меблевої фабрики про розподіл житлової площі в 68-квартирному житловому будинку [ADDRESS] і видані ордери на право на заселення новозбудованого житлового будинку [ADDRESS] громадянам, в тому числі [PERSON] (працівнику меблевої фабрики) з сім`єю. [PERSON] та членам її сім`ї, до якої також входить позивач [PERSON] , була виділена чотирикімнатна квартира [ADDRESS] .(а.с.6-12, 20) Багатоквартирний житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] перебуває на балансі КП «Хмільницька ЖЕК», що підтверджується довідкою № 138 від 19.07.2018 року.(а.с.13) У квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1950 року народження, [PERSON] , 1982 року народження, [PERSON] , 1973 року народження, [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 1999 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2006 року народження, що підтверджується листами відділу ведення реєстрації територіальної громади Хмільницької міської ради № 17-14/963 від 04.08.2017 року (а.с.14) та № 17-14/436 від 24.05.2018 року.(а.с.15) Відповідно до довідки № 07-21/985 від 10.07.2018 року [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] та не проживає у зазначеній квартирі, у зв`язку із тим, що її мати не допускає позивача до вказаної квартири.(а.с.18) Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 47 Конституції України кожному гарантоване право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Проаналізувавши вимоги діючого законодавства, встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивач має право проживати в спірному помешканні, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до спірного будинку (квартири). Враховуючи вищенаведені положення закону та встановивши, що права позивача на користування квартирою порушені відповідачкою, а саме безпідставним виселенням, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, вселити позивача до спірної квартири та зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру, що складає 768,40 грн. Відповідно до квитанції № 86 від 26.07.2019 року [PERSON] сплатила судовий збір при подачі позовної заяви до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області в розмірі 480 грн., який згідно ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача, а решта судових витрат в сумі 288, 40 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України та

Outcome: approved