Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати на підставі ст. 235 ЦК України та ст. 369 ЦК України недійсним договір частки в праві власності на житловий будинок від 17.07.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 519 посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частини житлового будинку за [ADDRESS] , визнати недійсним договір який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі продажу часток у праві спільної часткової власності 2/3 частин житлового будинку за [ADDRESS] , скасувати державну реєстрацію договору дарування частки в праві власності на житловий будинок від 17.07.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 519 посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частини житлового будинку за [ADDRESS] , визнати недійсним договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року зареєстрованого в реєстрі за номером 521 посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого згідно якого [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] (2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за [ADDRESS] ), визнати недійсним договір який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу часток в праві власності на 2/3 на земельну ділянку за [ADDRESS] укладений 17.07.2017 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року зареєстрованого в реєстрі за номером 521, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого згідно якого [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] (2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за [ADDRESS] ). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 26.12.2003 року Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] в рівних частинах є : дружина - [PERSON] , неповнолітня дочка [PERSON] , малолітня [PERSON] і до складу спадщини входить житловий будинок за [ADDRESS] . Рішенням Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 20.09.2007 року у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] [PERSON] була передана земельна ділянка площею 0,25 га по [ADDRESS] та виготовлено відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку. З початку 2016 року у неї з відповідачами по справі виникли неприязні відносини. Весною 2017 року відповідачі пропонували їй продати спірний житловий будинок, але вона відмовилась. В подальшому вона довідалась, що спірний житловий будинок і земельна ділянка під ним були подаровані [PERSON] Вважає, що сторони насправді уклали договір купівлі-продажу, оскільки обдарований їй не знайомий, тривалий час на сайті ОЛХ було оголошення про продаж спірного житлового будинку, після укладання спірних договорів купівлі продажу відповідач [PERSON] придбала, житлову квартиру в м. Києві, тощо. Окрім того, відповідачі не могли укласти договір дарування, оскільки земельна ділянка на якій розташований спірний житловий будинок перебувала у спільній сумісній власності. Представники позивача за первісним позовом у судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини та просили відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві та вказала, що спірний житловий будинок за [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належав її, матері - [PERSON] та сестрі [PERSON] Земельна ділянка під спірним житловим будинком на підставі рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області була передана її родині у спільну сумісну власність. В подальшому у неї та у її матері з [PERSON] виникли неприязні відносини. У зв`язку з чим між ними фактично припинились сімейні відносини, у зв`язку з чим виникли проблеми, щодо користування спірним житловим будинком. Сторонами по справі було прийнято спільне рішення, щодо продажу спірного житлового будинку та надано відповідні оголошення у мережі Інтернет. З невідомих причин [PERSON] відмовилась продавати житловий будинок та почала чинити перешкоди у користуванні житловим будинком - надавала будинок стороннім особам для відпочинку тощо. Бажаючи припинити будь-які відносини з [PERSON] вона з матір`ю вирішили належні їм частки у спірному житловому будинку подарувати спільному знайомому [PERSON] , з яким у них склались дружні відносини. Твердження позивача проте, що сторони дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки під ним насправді уклали договори купівлі-продажу не відповідає дійсності та не підтверджено належними доказами. Волевиявлення сторін під час укладання договору було вільним, відповідало внутрішній волі, а квартиру в м. Києві вона придбала за власні заощадження. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом у судовому засіданні просила суд, відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] зазначаючи, що між [PERSON] [PERSON] та позивачем за первісним позовом [PERSON] існують неприязні відносини через, що почали виникати конфлікти, щодо користування спірним житловим будинком. З метою уникнення конфліктних ситуацій [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення подарувати житловий будинок спільному знайомому [PERSON] .. Також вважає невірним посилання [PERSON] про те, що було порушено її право, щодо спільного сумісного володіння земельної ділянки, оскільки відповідно до нори ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття право власності на житловий будинок право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у права власності житлового будинку. Та крім того, [PERSON] не вірно обрано спосіб захисту. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] зазначаючи, що між ним та [PERSON] , [PERSON] існують дружні відносини. Договір дарування було укладено з метою уникнення конфліктних ситуацій у родині [PERSON] та крім того він потребує власного житла. Між його сином [PERSON] та [PERSON] склались тісні стосунки. Крім того, просив задовольнити його позовні вимоги, а саме визнати за ним право власності на 2/3 частини земельної ділянки розміром 0,25 га за [ADDRESS] та здійснити державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, посилаючись на вимоги ст. 377 ЦК України та ст.. 120 ЗК України. Третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П. у судове засідання надіслала на адресу суду письмове пояснення, що нею були дотриманні всі вимоги законодавства, щодо укладання спірних договорів дарування. Наміри сторін відповідали їх внутрішній волі, тощо. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків Судом встановлено, що 17.07.2017 року Приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П. було посвідчено Договір дарування частки в праві приватної власності на житловий будинок, згідно якого [PERSON] [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок за [ADDRESS] . 2/3 частки у праві спільної часткової власності на вище зазначений житловий будинок належать [PERSON] та [PERSON] порівну на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 26.12.2003 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою. У пункті 4 вказаного договору зазначено, що сторони один до одного майнових та грошових претензій не мають та свідчать, що ця угода не є мнимою чи удаваною і відповідає дійсним намірам сторін. 17.07.2017 року Приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П. було посвідчено Договір дарування частки в праві приватної власності на земельну ділянку, згідно якого [PERSON] , [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку житловий за [ADDRESS] , що становить 2/3 її частини без виділення (визначення) земельної ділянки в натурі, в зовнішніх межах згідно плану. 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку розміром 0,25 га належать [PERSON] та [PERSON] порівну на підставі державного акту серії ЯЖ № 682964, виданого 01.10.2009 року Сквирського району Київської області та зареєстровані 21.06.2017 року державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна № 1281487532240, номер запису про право власності у [PERSON] - 21033913 у [PERSON] 21033864. Сторони у даному договорі зазначили що один до одного майнових та грошових претензій не мають та свідчать, що ця угода не є мнимою чи удаваною і відповідає дійсним намірам сторін. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у частині першій статті 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Одним із предметом спору у справі є вимоги позивача [PERSON] про визнання спірних договорів дарування недійсними з підстав їх удаваності. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті. що випливають зі змісту правочину. Відповідно до практики Верховного Суду України у цивільній справі від 07 вересня 2016 року, касаційна інстанція зазначає, що, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним: 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином. тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). Згідно з приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На обґрунтування свого позову [PERSON] вказувала, що вона вважає правочин удаваним через те, що по-перше їй особисто не знайомий [PERSON] , він не є родичем чи близьким другом її родини. Даний довід суд, вважає необґрунтованим виходячи з того, що в особисто підписаній позовній заяві [PERSON] вказує, що в неї з 2016 року з матір`ю та сестрою зіпсувались відносини та вказані обставини не заперечуються сторонами. Крім того, у матеріалах справи мається висновок дільничного офіцера поліції Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області від 17.10.2016 року з якого вбачається, що [PERSON] має неприязні відносини з в матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] через розподіл майна, яка належить [PERSON] .. По - друге [PERSON] на обґрунтування свого позову вказувала, що відповідачі по справі через мережу Інтернет, а саме сайт ОЛХ з травня 2017 року намагалася здійснити продаж житлового будинку за ціною 19 500 доларів США. Суд, також вважає даним довід не обгрунтовним тому, що позивач в поданій до суду позовній заяві вказує, що у квітні-травні 2017 року їй було відомо, від матері [PERSON] про намір продати спірний житловий будинок. У зв`язку з чим, суд, приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] , які є логічними та послідовними про те, що родина [PERSON] з метою врегулювання спору мала намір спільно продати спірний житловий будинок, через який весь час у родині відбувались конфлікти, а виручені кошти розподілити між собою, або з метою встановити дійсну вартість будинку, щоб в подальшому одна із сторін сплатила іншій стороні ринкову вартість будинку. На це вказує, що спірний будинок в мережі Інтернет продавався, як одне ціле, а не частинами та за завищеною ринковою вартістю, тощо. По - третє [PERSON] на обгрунтувння свого позову в частині визнання правочину удаваним вказувала, що 13.09.2017 року відповідач [PERSON] будучи студенткою придбала квартиру в м. Києві за кошти отриманні від удаваного договору дарування, однак даний висновок спростовується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме : договором дарування грошових коштів від 16.09.2016 року згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] кошти в сумі 104 826, 85 грн, що еквівалентно 4 000 доларів США., обміну банківського металу відповідно до квитанції за № 31 виданої ТОВ «Укрпромбанк», особистих заощаджень [PERSON] , тощо. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов [PERSON] заявлений з підстави удаваного правочину задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] . визнати недійсним договір який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі продажу часток у праві спільної часткової власності 2/3 частин житлового будинку за [ADDRESS] та визнати недійсним договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року зареєстрованого в реєстрі за номером 521 посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого згідно якого [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] (2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за [ADDRESS] ) з підстав з підстав передбачених ст. 369 ЦК України, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Згідно з нормами ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з вище наведеним суд, приходить до висновку, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] мали право, щодо розпорядження належного їм на праві власності 2/3 частинами спірного житлового будинку, яке виникло у них 26.12.2003 року. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Суд, звертає увагу, що відповідно до положень статей 181, 182 Кодексу, статті 5 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи зазначене, набуття права на частку особи у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди за договором, в результаті державної реєстрації прав, є фактом набуття у власність об`єкта нерухомості. Крім того, відповідно до статті 188 ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором. Для реалізації прав суб`єктів спільної часткової власності на житловий будинок, будівлю або споруду на отримання у власність (користування) частки в праві на земельну ділянку на, якій розміщений набутий у власність об`єкт нерухомості, земельна ділянка має набути ознак об`єкта права власності (користування). Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Суд, звертає увагу, що при укладанні спірних договорів дарування земельна ділянка набула ознак об`єкта права власності, оскільки було визначено її площу та присвоєно кадастровий номер. Окремо суд, звертає увагу, що відповідно до ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. 3. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. 4. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. 5. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Приймаючи до уваги те, що на момент укладання спірних договорів дарування так і на час розгляду справи, державна реєстрація права на земельну ділянку не була скасована, відповідно до закону спірна земельна ділянка може перебувати тільки у спільній частковій власності, земельна ділянка набула ознак об`єкта права власності, а тому, суд не приймає до уваги посилання позивачів, що спірна земельна ділянка не могла бути відчужена, оскільки перебувала у спільній сумісній власності. Інші доводи сторони позивача не спростовують висновків суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] заявлений на підставі вимог ст.. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України, суд, вважає, що даний позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не вірно обрано спосіб захисту, та право власності [PERSON] на даний час не скасоване та ніким не оспорюється.

Outcome: dismissed