Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення, стверджуючи, що йому на праві власності належить 27/100 частин житлового будинку, розбатованого у [ADDRESS]. 24 лютого 2001 року він одружився з відповідачем [PERSON]. За час проживання у шлюбі у сторін по справі [INFO] народився син [PERSON]. За ствердженнями позивача сумісне життя з відповідачем не склалося, внаслідок різних поглядів на життя. Позивач стверджує, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені на початку квітня 2012 року. У позивача за вказаний проміж часу з'явилася нова рожина. У вказаній частині житлового будинку проживає та зареєстрована [PERSON] - дружина позивача. Остання у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку та виселитися з будинку за вказаною адресою не бажає. З огляду на наведене позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою. У судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову, надали до суду письмові запереченні на позовну заяву. У запереченні відповідач [PERSON] вказала, що шлюб між нею та [PERSON] не розірваний. Відповідно до вимог ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а ч.3 цієї статі передбачає, що до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки). Крім того позивач вказала, що зазначена стаття передбачає, що навіть в разі припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку( квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Також відповідач вказує, що з матеріалів позову ніякої угоди, а тим більше договору найму жилого приміщення не було, тому вважає посилання позивача на вимоги ст. 158 ЖК України та вимоги ст. 169 ЖК України є безпідставними. Вона оселилась у будинку [ADDRESS], як дружина [PERSON], одразу ж після реєстрації шлюбу в 2001 році, що передбачається ч.1 ст.156 ЖК України. За таких обставин відповідач вважає, що у неї на законних підставах виникло право на користування будинком позивача, яке не припиниться навіть в випадку розірвання з нею шлюбу [PERSON]. Відповідач вваж є, що підстав, передбачених ст. 157 ЖК України, для її виселення з частини будинку [ADDRESS] не має, тому у задоволенні позову просила відмовити Вислухавши доводи позивача, заперечення відповідача та вивчивши матеріали цивільної справи судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу І-ЖД № 293654 від 24.02.2001 року сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24.02.2001 року. А ні позивачем, а ні відповідачем відомостей про розірвання шлюбу до суду не надано. Судом встановлено, що згідно договору дарування частини житлового будинку від 22.10.2012 року який посвідчений приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу - [PERSON], [PERSON] належить 27/100 частин житлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи більш встановлених строків проводиться в судовому порядку. Відомостей щодо відсутності [PERSON] за вказаною адресою, позивачем по справі до суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України вважається, що член сім'ї власника житлового приміщення втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. З урахуванням того, що відповідач являється дружиною [PERSON], тобто членом сім'ї власника житлового будинку, суд не вважає можливим до виниклих правовідносин, застосувати вимоги ст. 405 ЦК України, на підставі ч. 1 ст. 8 ЦК України (аналогія закону). Згідно ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частина 3 ст.156 ЖК України передбачає, що до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.) Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено, що угоди, або договору найму жилого приміщення між сторонами укладено не було, тому посилання позивача на вимоги ст. 158 ЖК України, щодо найму приміщення, не можуть бути прийняті судом до уваги. Також суд не вважає можливим до виниклих правовідносин застосувати норму ст.169 ЖК України, яка передбачає виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення, оскільки відповідач [PERSON] не являється наймачем вказаної частини житлового будинку. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 212 ЦПК України передбачено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, у відповідача на законних підставах виникло право користування частиною житлового будинку, яке не припинилося у зв'язку із припиненням фактичних шлюбних відносин. Тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed