Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовомдо [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог вказала, що між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким вона 22.03.2013 року передала відповідачу грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, що підтверджується розпискою наданою [PERSON], яка була складена присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідач згідно вказаної розписки зобов'язалася повернути грошові кошти до 22.09.2013 року, проте порушила домовленість та повернула борг лише частково, а саме: 06.05.2015 року було повернено 900 доларів США, 12.11.2015 року - 600 доларів, а також 15.05.2016 року було повернено 10 000 грн., про що відповідач відмовилась вказати в розписці, в еквіваленті на дату повернення згідно курсу НБУ становило 395 доларів 10 центів США. Таким чином, відповідач заборгувала їй грошові кошти в сумі 3 604 долари 90 центів США, що в еквіваленті на момент написання позовної заяви по курсу НБУ складає 89 987, 30 коп. У зв'язку із чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь борг у розмірі 3 604 долари 90 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 89 987, 30 коп. та судові витрати. В подальшому представник позивача зменшивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 2 104, 90 доларів США, що в еквіваленті до гривні складає 52 538, 30 грн., проценти за користування коштами за період з 06.02.2015 року по 03.02.2018 року в розмірі 29 572, 86 грн., 3% річних за період з 06.02.2015 року по 03.02.2018 року в розмірі 4 719, 78 грн. та судові витрати. Позивач та її представник будучи присутніми у судових засіданнях позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити із викладених у позові підстав. В подальшому від представника до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, зменшені позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач будучи присутньою у судовому засіданні зазначила, що дійсно між нею та позивачем був укладений договір позики, за яким позивач передала їй грошові кошти в борг у розмірі 4000 доларів США. Крім того, 03.04.2013 року позивач нібито передала відповідачу грошові кошти в сумі 1500 доларів США, про що зазначено було в розписці. А також, 15.05.2016 року було повернено 10 000, 00 гривень, про, що нібито відповідач відмовилася вказати в борговій розписці. Проте, відсутність запису в борговій розписці про часткове повернення коштів обумовлено тим, що позивач відмовилася надавати їй оригінал боргової розписки про первинне отримання коштів, з метою втаємничення факту безпідставного збільшення загальної суми боргу, про що було вчинено борговий запис про отримання коштів від імені відповідача. Під час розгляду справи стало відомо, що донька позивача від імені відповідача вчинила в оригіналі боргової розписки запис про нібито отримання коштів у розмірі 1500 доларів США,а тому сума боргу підлягає зменшенню на дану сум. В частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 104, 90 доларів США не заперечувала, щодо задоволення позовних вимог в цій частині не заперечувала. Стосовно вимоги про стягнення процентів та 3% річних зазначила, що борговою розпискою не було встановлено розміру процентів за несвоєчасне повернення коштів, після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, так як такий строк сторонами не визнавався, а тому розмір процентів є надуманим та не ґрунтується на законі. У зв'язку із чим просила суд у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити за необґрунтованістю, а також просила застосувати строк позовної давності до пред'явлених позовних вимог. В подальшому відповідач та її представник в судове засідання не з'явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, заслухавши пояснення свідків, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як визначено ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що згідно розписки від 22.03.2013 року, наданої до суду, [PERSON] отримала в борг від [PERSON] доларів США на півроку з 22.03.2013 року по 22.09.2013 року. Також з даної розписки вбачається, 03.04.2013 року допозичила 1500 доларів США, 06.05.2015 року повернула борг у розмірі 900 доларів США, 12.11.2015 року повернула борг у сумі 600 доларів США (а.с. 4). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого саме роду та такої самої якості) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З наданої до суду розписки від 22.03.13року вбачається, що 06.05.2015 року та 12.11.2015 року відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості у сумі 900 та 600 доларів США, а також 10 000 грн., які не відображені у розписці, про що наголошувалося сторонами в судовому засіданні. Крім того, з даної розписки вбачається, що відповідач 03.04.2013 року до позичила 1500 доларів США (а.с. 4). Відповідач у судовому засіданні заперечувала, щодо коштів у сумі 1500 доларів США, які вона нібито до позичила, зазначивши, що кошти вона позичала у позивача лише у сумі 4000 доларів США. Під час судового засідання судом неодноразово наголошувалось на тому, що відповідно до ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. У судовому засіданні відповідач, за її клопотанням, була допитана у якості свідката пояснила, що [PERSON] їй знайома, так як вона та її чоловік [PERSON] позичали у неї грошові кошти у сумі 4000 доларів на півроку. Вона не заперечую, що була написана відповідна боргова розписка. Розписка в частині «Я, [PERSON], беру в борг 4.000 у.е. (чотири тисячі доларів) у [PERSON] на пів року з 22.03.13 по 22.09.13року. Копії паспорта прилагаю [PERSON] та підпис» була написана нею власноручно. Напис «3.04.13р. допозичила 1.500 у.е (тисячу п'ятсот доларів)» вчинено не нею. Речення «6.05.2015. віддала долг 900 у.о. (дев'ятсот)доларів» писала вона та поруч стоїть підпис [PERSON] Коли вона писала вищезазначену фразу, речення «3.04.13р. допозичила 1.500 у.е (тисячу п'ятсот доларів)» не було в розписці, а був лише її підпис зверху. Речення «12.11.2015 віддали борг 600$ (доларів) (шістсот)» писав її чоловік та ставила підпис позивачка. Щодо фрази «3.04.13р. допозичила 1.500 у.е (тисячу п'ятсот доларів)» чоловік нічого їй не повідомляв та станом на 6.05.15 та 12.11.15 р. її не було в розписці. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що відповідач по справі [PERSON] є його дружиною, позивач [PERSON] - односельчанка. У 2013 році вони з дружиною брали у борг кошти у позивача по справі сумою в 4000 доларів. Розписку писала дружина, копії паспортів додавали його та дружини. Гроші брали в борг на рік. Кошти віддавали частинами, дружина повертала 900 доларів, він повертав 600 доларів у листопаді 2015 року та 10000 гривень весною 2016 року. Щодо фрази «3.04.13р. допозичила 1.500 у.е (тисячу п'ятсот доларів)» [PERSON] повідомила, що дописала її, щоб не заплутатись у записах. Цієї суми у позивача в борг не брали. Борг хотіли повертати в розмірі 2000 доларів, зафіксованих у гривневому еквіваленті, але позивач відмовилась та захотіла всю суму відразу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що3.04.2013 року вона перебувала вдома та з сусідньої кімнати почула розмову матері [PERSON] з кимось, з ким саме їй було не відомо. Коли вийшла з кімнати, мама вже була сама та повідомила, що приходила [PERSON] та допозичила ще гроші, а саме 1500 доларів. До цього [PERSON] вже отримувала у борг гроші у матері в сумі 4000 доларів. Що відповідачдопозичила гроші у сумі 1500 доларів вона особисто не бачила, але чула. Запитавши у матері, чи було вчинено відповідний запис у розписці щодо того, що [PERSON] допозичила гроші у сумі 1500 доларів, на що матір відповіла, що не вчинено та попросила зробити відповідний напис, що вона і зробила, а саме в борговій розписці написала «3.04.13р. допозичила 1.500 у.е (тисячу п'ятсот доларів)» та мати пішла до [PERSON], щоб остання поставила там свій підпис, що [PERSON] і було зроблено. Запис «3.04.13р. допозичила 1.500 у.е (тисячу п'ятсот доларів)» був вчинений нею, про що відповідач знала та казала що поставить свій підпис біля нього.» Дані пояснення свідків узгоджуються між собою та наданими до суду документами, зокрема розпискою від 22.03.2013 року, наданою до суду. Таким чином, суд вважає, що дійсно між сторонами виникли правовідносини, зокрема які виникають із договору позики. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Виключно наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого зобов'язання. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладання договору, але й посвідчення факту передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі 6-79/цс14. Статтею 316 ЦК України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, як то передбачено ст.317 ЦК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-УІ, суди України при розгляді справ застосовують конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки під час розгляду даної справи у суді представником позивача були зменшені позовні вимоги на суму 1500, 00 доларів США, які не знайшла своє підтвердження під час розгляду справи у суді з врахуванням наданих до суду документів і пояснень свідків та просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 2 104, 90 доларів США, що в еквіваленті до гривні на момент звернення до суду із позовною заявою складає 52 538, 30 грн., а відповідачем позовні вимоги в цій частині визнано, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону, та той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу строку, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування коштами за період з 06.02.2015 року по 03.02.2018 року в розмірі 29 572, 86 грн. також підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Окрім того, судом зазначається, про те, що до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. Відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики, а отже, наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача 3 % річних у розмірі 4 719, 78 грн. Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, у відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, суд вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки строк позовної давності за договором позики від 22.03.2013 року не пропущений, оскільки переривався вчиненням відповідачем дій з його виконання. Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. На підтвердження вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 28 листопада 2017 та від 28 листопада 2018 року, попередній розрахунок витраченого часу, обсягу і вартості наданої правової допомоги, що підлягає сплаті, акт наданих послуг з якого вбачається, що розмір винагороди (гонорар) адвоката становить 8000,00 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 20.12.2018 року згідно якої [PERSON] сплачено гонорар адвокату у розмірі 8000,00 грн., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд також враховує роз'яснення пункту 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно із якими розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Отже, дослідивши акт приймання наданих послуг й кількість годин витраченого часу, кількість та тривалість судових засідань, проведених по даній справі, враховуючи співмірність виконаної роботи та винагороду за таку роботу, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. 00 коп. Оскільки позивач згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в розмірі 704, 80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved