Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтувала тим, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності її колишній свекрові [PERSON] 21.04.2001 було зареєстровано шлюб між нею та сином [PERSON] - [PERSON] . З 2003 року вони з [PERSON] мешкали в будинку його матері по [ADDRESS] . Тут народилися їхні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 19.07.2017 Чугуївським міським судом Харківської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В зв`язку із психіатричним захворюванням [PERSON] , поведінка його стала неадекватною, він погрожував [PERSON] та дітям застосуванням фізичного насилля, спілкувався з родиною з обов`язковим застосуванням нелітературних висловів. Тому вони змушені були останній час проживати в однокімнатній квартирі матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Оскільки в даній квартирі зараз мешкає чотири особи подальше сумісне проживання в одній квартирі стає неможливим. З 01.08.2017 [PERSON] нібито виїхала на постійне місце проживання до Німеччини. Разом із собою вона забрала свого сина [PERSON] . Двірні замки у будинку вона поміняла. При цьому в будинку вона дозволила знаходитись лише сусідам або квартирантам. Таким чином, позивач та її діти зараз не мають доступу до постійного місця проживання. В серпні місяці 2017 року вона звернулась до Чугуївського ВП та просила прийняти заходи для вселення її та її дітей до буд. [ADDRESS] . Згідно відповіді Чугуївського ВП від 29.08.2017, їй відмовлено в задоволенні прохання, оскільки не було виявлено власниці будинку - [PERSON] , у зв`язку із чим, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Коросташевським М.Н. надані заперечення на позовну заяву, в яких він просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що власником Ѕ частини вищевказаного житлового будинку є лише [PERSON] . За довго до розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] склалися дуже негативні відносини, у зв`язку із тим, що [PERSON] в результаті ДТП став інвалідом І-групи безстроково, непрацездатний, потребує постійної сторонньої допомоги. Однак фактично [PERSON] з грудня 2016 року разом з дітьми фактично в даному будинку не проживають, але залишаються в ньому зареєстрованими. Також вказував, що [PERSON] разом з дітьми покинула вищевказаний будинок за власної ініціативи. Крім того, [PERSON] у грудні 2018 року самовільно зламала замок та вселилась до будинку. В результаті чого [PERSON] не має реальної можливості вільно розпоряджатися належним їй майном. Представником [PERSON] - [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] в якій він просив усунути [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком за адресою: [ADDRESS] , з усіма надвірними будовами, а також визнати [PERSON] , [INFO] , разом з її дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування та зняття їх з реєстрації в будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічного позову вказував, що в належному на праві власності [PERSON] будинку зареєстрована колишня дружина її сина [PERSON] разом з її дітьми: [PERSON] та [PERSON] , однак фактично з грудня 2016 року за місцем реєстрації не проживають, їх речі в будинку відсутні, оплату комунальних послуг не здійснюють. Також вказував, що через протиправні дії [PERSON] які виразились в тому, що вона у грудні 2018 року самовільно зламала замок та вселилась до будинку, в результаті чого [PERSON] не має реальної можливості вільно розпоряджатися належним їй майном. Відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] надано відзив (в подальшому уточнений) на зустрічну позовну заяву в якому вона просила в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, посилаючи на те, що [PERSON] чинила перешкоди для проживання її разом з дітьми у даному будинку, на підтвердження чого надала відповідь з Чугуївського ВП від 29.08.2017 та лист Чугуївської міської ради від 26.11.2018 і акт комісії Чугуївської міської ради, в яких підтверджується факт проживання квартирантів в будинку, які не давали [PERSON] ключів від будинку та вчиняли інші перепони для її проживання із дітьми в будинку. Вказувала, що вона неодноразово телефонувала [PERSON] до Німеччини з проханням дозволити їй вселитись в будинок, але [PERSON] не надавала такого дозволу. Вважає, що її із дітьми непроживання в будинку пов`язано із перепонами, які незаконно вчинялись з боку власника будинку. Щодо вимоги [PERSON] усунути перешкоду в користуванні та розпорядженні будинком, вказує, що з її боку ніяких перешкод в користуванні та розпорядженні будинком [PERSON] не вчинялось, навпаки, такі перешкоди здійснювались [PERSON] по відношенню до неї та її дітей. Сторони надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач за первісним позовом [PERSON] просила її позов задовольнити, не порушуючи права дітей на користування житлом. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник третьої особи - Департаменту служби по справам дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Алексюк Н.В. просила при винесенні рішення взяти до уваги висновок органу опіки та піклування та не порушувати права дітей. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Ѕ частина будинку за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу за первісним позовом [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 21.05.2003 (а.с. 9). [PERSON] зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] , і разом з нею також в даному будинку зареєстровані її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками виданими 20.06.2017 та 14.03.2017 відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради Харківської області (а.с. 10,11). [PERSON] набула права користування даним будинком як дружина сина відповідача [PERSON] - [PERSON] після укладення з ним шлюбу 21.04.2001, який рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19.07.2017 розірвано (а.с. 7). Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02.03.2016, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема передбачені підпунктом 4 документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). З пояснень [PERSON] слідує, що [PERSON] у спірному будинку не проживає, оскільки проживає у Німеччині разом з сином [PERSON] , який там проходить лікування. Також вказувала, що в даному будинку проживають невідомі їй люди, що підтверджується актом щодо з`ясування факту проживання сторонніх осіб в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 93-96). Згідно статті 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що відповідач перешкоджає їй та її дітям користуватися будинком в якому вони зареєстровані. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд України, зокрема у своїй Постанові від 12 червня 2013 року (справа № 6-32цс13). Як встановлено судом, спірний будинок не перебуває та ніколи не перебував у власності [PERSON] . За таких обставин, заявлення позивачем позову про усунення перешкод у користуванні належним йому майном не може вважатися належним та ефективним способом захисту його порушеного права. Наведене свідчить про неправильне обрання позивачем способу захисту свого матеріального права. За встановлених по справі обставин, [PERSON] не наділена повноваженнями на розпорядження будинком, тому її позов не підлягає задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог, заявлених [PERSON] , судом встановлено наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 21.05.2003, [PERSON] придбала Ѕ частину будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 69). У зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками виданими 20.06.2017 та 14.03.2017 відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради Харківської області (а.с. 64,74). Однак за місцем реєстрації не проживають з грудня 2016 року, що не заперечується [PERSON] . Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської рали Харківської області винесено рішення № 16/1 від 27.11.2018 про недоцільність виселення та зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , яке затверджено рішенням № 328 від 14.12.2018 виконавчого комітету Чугуївської міської рали Харківської області (а.с. 146, 147). Відповідно до ст. 71 ЖК України, право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття. Згідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти у будинку позивача не проживають понад 6 місяців, житловою площею будинку не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у будинку позивача за зустріним позовом наразі немає, внаслідок чого відповідача необхідно визнати таким, що втратила право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили факт належності домоволодіння [PERSON] та його ремонту. Таким чином, зустрічний позов в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню, в задоволені позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку необхідно відмовити. З урахуванням встановлених обставин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав у задоволені первісної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та задоволені зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial