Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення із [PERSON] коштів за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що згідно договору позики від 08.05.2015 року надала відповідачу грошові кошти в сумі 2500 євро, які останній зобов`язувався повернути 31.12.2018 року з урахуванням 4 % в місяць на суму заборгованості, що підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача. У визначений строк відповідач кошти не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання, а тому просить стягнути з відповідача на її користь 2500 євро, основного боргу за договором позики, що станом на момент подання позову еквівалентно 79500 грн., проценти за користування коштами в розмірі 35500 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що кошти не повернув, тому-що не працював і не мав можливості у зазначений строк їх повернути. Відзив на позов не надав. Відповідно до ст. 206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши в судовому засіданні надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 08.05.2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 євро, які зобов`язався повернути 31.12.2018 року з урахуванням 4 % в місяць на суму заборгованості (а.с.4). На підтвердження факту укладення договору позики та його умов, [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку від 08.05.2019 року, яка посвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 2500 євро (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦПК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення боргу наступив 31.12.2018 року, однак до цього часу борг відповідачем не повернуто, що підтверджується поясненнями відповідача. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за основним зобов`язанням в розмірі 2500 євро. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно договору позики від 08.05.2015 року сторонами затверджено розмір відсотків, який складає 4 % в місяць на суму заборгованості. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, проценти нараховані позивачем за період з 08.05.2015 року по 01.02.2019 року складають 35500 грн. Відповідач в судовому засіданні вказаний розрахунок не заперечив. Враховуючи наведене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом повного задоволення позову, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти за договором позики від 08.05.2015 року в розмірі 2500 євро та 35500 гривень відсотків за користування позикою. В прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, судовий збір та витрати на правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов`язаних з розглядом справи. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зважаючи на вказані обставини, відсутність доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені та підтвердженні належними доказами судові витрати, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 1150 грн.

Outcome: approved