Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСН БК «Проспект Свободи 42» про визнання права власності за набувальною давністю. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 18.06.2016 року на адресу відповідача ОСН БК «Проспект Свободи 42» було надіслано повний пакет документів для здійснення приватизації житлових приміщень мешканцями гуртожитку. Дане житлове приміщення складається з однієї кімнати площею 14,1 кв.м. і перебуває у безперервному володінні позивача з 31.08.1995 року. Рішенням від 23.11.2016 року №399 виконавчий комітет Ужгородської міської ради відмовив у передачі у власність шляхом приватизації даного житлового приміщення, з мотивів наявності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність власного житла у позивача в Берегівському районі та відсутність документу на вселення. Вважає, що такими діями відповідач порушив її права, з огляду на тривалий час відкритого безперервного користуванням вказаним приміщенням. На підставі наведеного просить суд визнати за [PERSON] право власності на житлове приміщення яке складається з однієї кімнати площею 14.1 кв.м. за адресою [ADDRESS] (секція 6). В судове засідання позивач не заявилася, однак від її представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності позовні вимого підтримують в повному обсязі. Представник виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з'явився, подала до суду письмові заперечення, згідно яких просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи ОСН БК «Проспект Свободи 42» в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №399 від 23.11.2016 року «Про приватизацію державного фонду» відмовлено позивачу [PERSON] та членам її сім'ї гр. [PERSON] в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення [ADDRESS], у зв'язку з недотриманням вимог ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» наявністю у гр. [PERSON] власного житла за адресою с. Квасово, Берегівського району. Згідно довідки ПП «Ужгородський Будинок Сервіс» №91 від 09.02.2017 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За роз'ясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивач користується спірним майном на підставі договору найму житлового приміщення в будинках місцевих рад №22/25.10.2016 від 25 жовтня 2016 року укладеного між [PERSON] та БК «Проспект Свободи 42». У відповідності до рішення Ужгородської міської ради №249 від 07.06.2016 року «Про передачу гуртожитку в оперативне управління та дозвіл на приватизацію» залишено цілісний майновий комплекс за адресою м. Ужгород, пр. Свободи, 42 у статусі «гуртожиток» та дозволено мешканцям приватизацію житлових і нежитлових приміщень. Передано гуртожиток по пр. Свободи, 42 в оперативне управління будинковому комітету «Проспект Свободи 42» З огляду на викладене суд приходить до висновку, що підстав для визнання права власності за [PERSON] на спірне житлове приміщення, за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спірне житлове приміщення, за адресою [ADDRESS] в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Outcome: dismissed