Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки при звільненні, неотриманих сум премії, оплати днів непрацездатності, моральної шкоди. В якому прохала: стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] : заборгованість з заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 13 594 грн. 78 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 66 657 грн. 87 коп.; невиплачену премію з врахуванням індексу інфляції в сумі 2 792,38 грн.; оплату за листками непрацездатності з урахуванням індексу інфляції в сумі 5 075,84 грн.; кошти утримані на недержавне пенсійне страхування з урахуванням індексу інфляції в сумі 1 640,82 грн.; моральну шкоду в сумі 150 000 грн. В обгрунтвання позову зазначила, що з 14 травня 2004 року по 31 липня 2014 року вона працювала в Полтавському ГРУ КБ «Приватбанк» згідно трудового договору №521 від 14 травня 2004 року на різних посадах. Даний договір був укладений на строк один рік і діє з 14 травня 2004 року по 13 травня 2005 року. Однак згідно п.п.7.2 договору, договір до 31 липня 2014 року розірвано не було. 31 липня 2014 року була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади заступника начальника відділення з обслуговування клієнтів. Керівництвом Полтавського ГРУ КБ «Приватбанк» їй - [PERSON] по деяких листках непрацездатності було нараховано лише по 10 грн. за день, тоді як по інших листках тим же керівництвом нараховувалось понад 100 грн. за один день непрацездатності. Нарахування лікарняних з розрахунку 10 грн. за один день здійснювалося згідно наказу, яким встановлено оплату перших п»яти днів непрацездатності за рахунок підприємства. Загальний стаж роботи на час нарахування лікарняних становив 12 років і 8 місяців, тобто оплата лікарняних мала проводиться в 100% розмірі денної заробітної плати. Мало місце неповної оплати лікарняних листів : за травень в розмірі 181 грн. 36 коп.; за липень 2014 року - 419 грн. 55 коп. З її - [PERSON] заробітної плати утримано 2 719 грн. 48 коп., як борг по виплатам за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Вказані кошти були перераховані 02 серпня 2014 року після звільнення на кредитну картку, а не на заробітну картку, як того вимагає законодавство, тобто фактично до цього часу не сплачені, в зв»язку з чим вважає, що дані суми підлягають до стягнення з відповідача. В Полтавському ГРУ КБ «Приватбанк» діє своя «бонусна система», як різновид преміювань, з якої працівникам нараховуються премії за виконання різних планів роботи. При цьому протягом 2013 року компенсацію за невикористану відпустку виплачували з її бонусів, а дні відпустки коригували наказами (знімали), тобто ГРУ КБ «Приватбанк» надало компенсацію за невикористану відпустку з її ж премії, а не виплатила з Фонду заробітної плати, як це передбачено законодавством. В порушення трудового законодавства 06 грудня 2010 року правлінням ПАТ КБ «Приватбанк» було видано наказ №СП-2010-1301, згідно якого з працівників, які не використовують свою щорічну відпустку (понад 48 днів) буде утримуватися сума компенсації за невикористану щорічну відпустку за рахунок премій. Станом на 08 жовтня 2013 року в неї - [PERSON] було 40,62 дня невикористаних днів щорічної відпустки, тобто вона не підпадала під дію вищевказаного наказу, однак з її премії безпідставно утримувалися суми компенсації за невикористану відпустку. У лютому 2013 року знято з премії 747 грн. 30 коп. та зараховано як компенсацію за невикористану відпустку; у травні 2014 року - 200 грн. 86 коп.; у червені 2014 року - 396 грн. 90 коп. Графік надання відпусток в Полтавському ГРУ «КБ «Приватбанк» відсутній, або якщо ж він є, то це лише формальність. Має місце і незаконне коригування кількості днів відпустки, тобто незаконне зменшення днів. В порушення чинного законодавства керівництвом Полтавського ГРУ КБ «Приватбанк» незаконно та без будь-якого погодження з працівниками, було підключено до недержавної пенсійної системи, в яку без її згоди проводилися відрахування. На момент звільнення утримана з її заробітної плати сума на рахунок недержавного пенсійного фонду складає 1073 грн. 35 коп.: за лютий 2013 року утримано 39 грн. 94 коп., за травень 2014 року - 29 грн. 26 коп., за червень 2014 року - 29 грн. 26 коп., які при звільненні виплачені не були, а тому підлягають стягнення з відповідача. З урахуванням індексу інфляції з відповідача підлягає до стягнення 1640 грн. 82 коп. Перед звільненням з посади нею 16 липня 2014 року було подано заявку на отримання при звільненні належних коштів. З відповіді довідалася, що всі належні їй до виплати при звільненні суми, будуть перераховані не на заробітну картку, а на кредитну картку, що видавалася з незрозумілих причин всім працівникам, без погодження з нею, незважаючи на ту обставину, що вона повідомила номер картки, на яку бажає отримати розрахунок у свій заяві на звільнення. 31 липня 2014 року на її кредитну картку відповідачем було перераховано належну при звільненні заробітну плату в сумі 8 893 грн. 10 коп., не на її заробітну картку чи картку, на яку вона просила перерахувати кошти в заяві на звільнення, а на кредитну картку випущену на її ім»я. В подальшому 02 серпня 2014 року на кредитну картку їй було перераховано кошти в сумі 2719 грн. 48 коп. лікарняних. При цьому в разі якщо вона буде знімати готівку через банкомат, то з неї за отримання готівки банкоматом будуть вираховуватися відсотки, та у разі якщо вона не поверне отримані кошти також будуть нараховуватися відсотки за користування саме як кредитними коштами, тобто їй фактично не було виплачено заробітну плату, а надано кредит, в зв»язку з чим кошти, які їй були перераховані на кредитну картку вона до цього часу не отримувала. Вважає, що відповідачем з нею не було проведено розрахунок при звільненні в порушення вимог статті 116 КЗпП України, тому вона і звертається до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Вважають, що строк звернення до суду не пропущено. Зазначили, що кошти в розмірі 8 893 грн. 10 коп. з кредитної картки позивач не отримувала, оскільки якщо вона буде знімати готівку через банкомат, то з неї за отримання готівки банком будуть відраховуватися відсотки, та у разі не повернення отриманих коштів також будуть нараховуватись відсотки за користування саме як кредитними коштами. Отже, їй фактично не було виплачено заробітну плату, а надано кредит. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Прохала відмовити у його задоволенні за необгрунтованістю. Також просила застосувати термін позовної давності до позовних вимог. Пояснила, що банком був здійснений розрахунок при звільненні та перераховано заробітну плату в сумі 8 893 грн. 10 коп. на кредитну картку позивача та 02 серпня 2014 року на кредитну карту також перераховані лікарняні в сумі 2719 грн. 48 коп. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову частково. Судом встановлено, що з 14 травня 2004 року по 31 липня 2014 року [PERSON] працювала в Полтавському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» згідно трудового договору №521 від 14 травня 2004 року на різних посадах, починаючи з касира-операціоніста (а.с.9-10). Згідно п.п.1.4 даного договору договір укладений на строк 1 рік і діє з 14 травня 2004 року по 13 травня 2005 року. Відповідно до п.п.7.2 договору, у разі якщо фактичні трудові відносини продовжуються, договір продовжується на той самий строк і на тих самих умовах. Трудовий договір до 31 липня 2014 року з позивачем розірвано не було. 31 липня 2014 року [PERSON] була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади заступника начальника відділення з обслуговування клієнтів за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] на ім'я [PERSON] (а.с.6-8) В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що відповідачем був здійснений розрахунок при звільненні та перераховано заробітну плату в сумі 8 893 грн. 10 коп. на кредитну картку позивача. 02 серпня 2014 року на кредитну карту [PERSON] були перераховані лікарняні в сумі 2719 грн. 48 коп. [PERSON] кошти, які були їй перераховані на кредитну карту не отримувала. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством: премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно ч.1 ст.21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч.1 ст.23 ЗУ «Про оплату парці», заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов»язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється. Відповідно до ст.25 ЗУ «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником власнику або уповноваженому ним органу чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи. Пунктом 12 Постанови ПВСУ №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Таким чином, перерахування банком заробітної плати та розрахункових коштів [PERSON] на кредитну карту є незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству України. Судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача, що перерахування розрахункових коштів [PERSON] на кредитну карту «Універсальна» здійснено банком виключно по заяві позивача, адже дані твердження суперечать поясненням, які надано позивачем в судовому засіданні, що ніякої заяви вона не підписувала, ніякої згоди на перерахування зароблених коштів на кредитну карту «Універсальна» банку не давала. Крім того, якщо в дійсності, в електронному вигляді така заява і існує, то по-перше, вона не підписана позивачем, а, по-друге, суперечить чинному законодавству України, а саме статті 60 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не зобов»язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність. По-третє, у позивача на час звільнення та на час розгляду справи існувала та існує зарплатна карта, на яку і повинні бути перераховані кошти, які позивач має отримати при звільненні. Враховуючи викладені по справі обставини та те, що відповідачем позивачу не виплачена заробітна плата та розрахункові в порядок та спосіб передбачений чинним законодавством України, суд вважає за необхідне застосувати Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» до заборгованості по заробітній платі [PERSON] в сумі 8 893 грн. 10 коп. з розрахунку, що втрати від інфляції за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року складають 4 701 грн. 68 коп. (а.с.11). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 13 594 грн. 78 коп. підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.2 ЗУ «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Частиною 1 статті 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. В судовому засіданні встановлено, що сума недоплаченої премії за лютий 2013 року, за травень і червень 2014 року з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно складає 2792 грн. 38 коп.: з розрахунку заборгованість по преміям 1826 грн. 65 коп., втрати від інфляції 965 грн. 73 коп. (а.с.12), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечував представник відповідача, що у відповідності до внутрішніх наказів банку [PERSON] по деяких листках непрацездатності було нараховано лише по 10 грн. за день. Нарахування лікарняних з розрахунку 10 грн. за один день здійснювалося згідно наказу №СП-2010-1334, яким встановлено оплату перших п»яти днів непрацездатності за рахунок підприємства, до якого наказом №СП-2013-6638332 від 17.04.2013 року було внесено зміни. Судом встановлено, що наказ №СП-2010-1334 ПАТ КБ «Приватбанк» суперечить пункту 5 Порядку оплати перших п»яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов»язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 року №439 Про затвердження Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації (на час розгляду судом постанова втратила чинність), дні тимчасової непрацездатності застрахованій особі оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах 100 відсотків середньої заробітної плати особі, яка має страховий стаж понад вісім років. [PERSON] згідно трудової книжки (а.с.6-8) мала загальний стаж роботи на час нарахування лікарняних 12 років і 8 місяців. Отже, оплата лікарняних мала проводиться в 100% розмірі денної заробітної плати. Згідно розрахункового листа за травень 2014 року [PERSON] було здійснено нарахування згідно лікарняних листів за 1 день 100 грн. 68 коп. та за 2 дні 20 грн. Тому за травень 2014 року має місце недоплата по листку непрацездатності в розмірі 181 грн. 36 коп. : 2 дні х 100 грн. 68 коп. 20 грн. = 181 грн. 36 коп. Також судом встановлено, що мало місце неповної оплати лікарняного листа за липень 2014 року. За 13 днів непрацездатності позивачу було нараховано кошти в сумі 3264 грн. 69 коп. за рахунок коштів Фонду соціального страхування, тобто 251 грн. 13 коп. за один день, а також 333 грн. 84 коп. за 3 дні непрацездатності за рахунок підприємства 111 грн. 28 коп. за день. За липень 2014 року має місце недоплата по листку непрацездатності в розмірі 419 грн. 55 коп. : 3 дні х 251 грн. 13 коп. 333 грн. 84 коп. = 419 грн. 55 коп. Крім того, в судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечувала представник відповідача, що 02 серпня 2014 року позивачу були перераховані на кредитну карту кошти в сумі 2719 грн. 48 коп. лікарняних. Дані кошти були утримані з позивача відповідачем, як борг по виплатам за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Дані кошти позивачем не отримані, оскільки переведені відповідачем на кредитну карту, що позбавляє [PERSON] зняти ці кошти, оскільки доведеться платити відсотки ПАТ КБ «Приватбанк» за користування своїми коштами. Таким чином, сума недоплачених лікарняних за травень та липень 2014 року з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно, складає 5075 грн. 84 коп. з урахуванням заборгованості за лікарняними 3320 грн. 39 коп., втрати від інфляції 1755 грн. 45 коп. (а.с.13). Судом встановлено і дані обставини не заперечувала представник відповідача, що в Полтавському головному регіональному управлінні Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» існує недержавна пенсійна система, яка діє на підставі Пенсійного контракту № 20000ПБ/01 від 05.12.2005 року, укладеного між адміністратором ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет», що діє від імені Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» на підставі договору про адміністрування №АДМ-1 від 25.04.2005 року в особі Директора Журавльова О.Ф., який діє на підставі Статуту, з одного боку та вкладником ПриватБанком, в особі Голови Правління Дубілета О.В., який діє на підставі Статуту. В матеріалах справи відсутній договір про недержавне пенсійне забезпечення, який укладено між адміністратором ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет», що діє від імені Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» та [PERSON] Частиною 1 статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В судовому засіданні позивач суду пояснила, що ніяких договорів з адміністратором ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет», що діє від імені Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» не укладала та не підписувала, з умовами договору не була ознайомлена, була не згодна сплачувати кошти в недержавну пенсійну систему, неодноразово просила керівництво банку повернути їй безпідставно перераховані в Відкритий пенсійний фонд «ПриватФонд» кошти, але їй було в цьому відмовлено. Не повернули їй кошти і після звільнення з роботи 31.07.2014 року, мотивуючи відмову тим, що вона отримає кошти по досягненню пенсійного віку. Як вбачається з розрахункового листа за лютий 2013 року з позивача було утримано 39 грн. 94 коп., за травень 2014 року 29 грн. 26 коп., за червень 2014 року 29 грн. 26 коп. на недержавне пенсійне забезпечення. На момент звільнення утримана з заробітної плати [PERSON] сума на рахунок недержавного пенсійного фонду складає 1073 грн. 35 коп. З урахуванням індексу інфляції з відповідача підлягає до стягнення 1640 грн. 82 коп.: з урахуванням заборгованості за зобов»язаннями 1073 грн. 35 коп., втрати від інфляції 567 грн. 47 коп. (а.с.14). Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 150 000 грн., посилаючись на те, що порушення її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, не отримання позивачем своєчасно заробітної плати вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та утримання сім»ї. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, судом встановлено, що незаконними діями відповідача позивачу дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки через несвоєчасне отримання заробітної плати вона була позбавлена можливості користуватись, передбаченими ст.48, 49 Конституції України правом на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім»ї, що включає і достатнє харчування, одяг, житло, належне лікування, що в подальшому призвело до її моральних страждань. Суд вважає, що сума 10 000 грн. відповідає заподіяній позивачу моральній шкоді. Разом з тим, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з Комерційного банку «Приватбанк» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 66 657 грн. 87 коп. необхідно відмовити. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв»язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу Справа №1-5/2012 від 22.02.2012 року №4-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв»язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, враховуючи, що відповідачем фактично проведений з позивачем розрахунок, але не виплачений, оскільки судом встановлено, що банком кошти безпідставно перераховані на кредитну карту [PERSON], то в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду [PERSON] до банку з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, не отриманих сум премії, оплати днів непрацездатності не пропущено. Відповідно п.16 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст.233 КЗпП України). Згідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України суд може поновити ці строки. Як встановлено, позивач звільнена 31 липня 2014 року, а звернулася до суду 10 вересня 2015 року, не надавши суду докази підтверджуючі поважність пропуску строку звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди та не прохала суд поновити строк. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду [PERSON] до банку з позовом про стягнення моральної шкоди пропущено і позивач не прохає його поновити, через що слід відмовити у позовних вимогах про стягнення моральної шкоди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial