Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку (пай) у порядку спадкування за законом, третя особа: відділ Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що після смерті її матері [PERSON], яка померла 22 грудня 2003 року, залишилася спадщина у виді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,6103 га., відповідно до Державного акту серії ІІ-ХР № 091256 від 25 листопада 2002 року на право приватної власності на землю, що розташована на території [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області. Після смерті матері, [PERSON] звернулася до Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області для оформлення спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на вищевказану земельну ділянку. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надала заяву, в якій просить суд справу розглянути за її відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив суд справу розглянути у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив суд справу розглянути у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася 13 серпня 1958 року, у свідоцтві про народження серії ІІ-ЯР № 814107 від 31 серпня 1958 року батьками зазначенні [PERSON], [PERSON] (російською мовою) (а.с. 4, 7). 16 липня 1994 року позивачка уклала шлюб та змінила дівоче прізвище [PERSON] на Павленко, про що свідчить ксерокопія свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ВЛ № 267840 від 16 липня 1994 року (а.с. 8). Мати позивачки [PERSON] померла 22 грудня 2003 року, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 422144 від 24 грудня 2003 року (а.с. 9). Спадкоємцями за законом є донька померлої [PERSON] та син [PERSON], спадкоємців за заповітом немає, що підтверджується довідкою від 25 листопада 2015 року № 506 (а.с. 12). Спадкоємець за законом [PERSON] від спадщини відмовилися, що підтверджується заявою від 10 грудня 2015 року, посвідчена секретарем Петро-Іванівської сільської ради Дворічанського району Харківської області (а.с. 13). Після смерті матері [PERSON] звернулася до Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області для оформлення спадщини, але постановою № 1045/02-31 від 09 грудня 2015 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій в звязку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документа на вищевказану земельну ділянку (а.с. 14). Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області № 29-20.17-0.4-15/2-15 від 08 грудня 2015 року [PERSON] на території [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області було надано земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею рілля 4,6103 га., та видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 091256, від 25 листопада 2002 року. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 128 ( а.с. 15). Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, і означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, у звязку з чим в даний час неможливо виготовити правовстановлюючий документ щодо земельної ділянки, належної померлій, що дало б можливість позивачці отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивачка обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. За життя [PERSON] заповіту не склала. Згідно ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Таким чином, згідно ст. 1216 ЦК України, з дня відкриття спадщини право власності на зазначену земельну ділянку перейшло до позивачки, тому за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] слід визнати право власності на земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,6103 га., відповідно до Державного акту серії ІІ-ХР № 091256 від 25 листопада 2002 року на право приватної власності на землю, що розташована на території [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача визнав позов і не заперечував проти його задоволення, приймаючи до уваги думку третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved