Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON]([PERSON]) про усунення перешкод в користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2007р. є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї у вказаному будинку зареєстровані і фактично проживають її діти-[PERSON] та [PERSON] Також в цьому будинку зареєстрований її колишній чоловік, [PERSON], який фактично вже давно в ньому не проживає, на її неодноразові прохання знятися з реєстрації не реагує і продовжує ухилятися від цього. Наявність зареєстрованого у приміщенні відповідача заважає їй користуватися субсидією, без якої вона не має можливості оплачувати повною мірою поточні платежі з комунальних послуг. Таким чином бездіяльність відповідача щодо зняття з реєстраційного обліку порушує її права та права, зокрема її неповнолітньої дитини. Враховуючи викладене, просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування своєю власністю, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та позбавити відповідача права користування вказаним житловим приміщенням шляхом зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Крім того, пояснила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.01.1993 р. по червень 2016 р. В період шлюбу разом з відповідачем за спільні кошти придбали будинок в [ADDRESS], який було оформлено на неї, та в якому відповідач з липня 2013 року не мешкає, забрав звідти свої особисті речі та їй відомо про те, що він проживає в м. Харків з іншою жінкою в її помешканні. За якою адресою вони мешкають їй не відомо. Крім того, пояснила, що спочатку відповідач під час телефонних розмов виявляв наміри повернутися додому та проживати за місцем реєстрації, та вже декілька років взагалі таких намірів навіть не виявляє. Зазначила, що з будинку, де зареєстрований відповідач, він забрав всі свої особисті речі, але залишилися деякі меблі, які вони з відповідачем придбали разом. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутність, в заяві зазначила, що з позовними вимогами згодна. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалив розглянути справу заочно на підставі вимог статті 280 ЦПК України. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Судом встановлено, що 23.01.1993 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 14.06.2016р. ( а. с. 15-16). Від шлюбу мають двох дітей, доньку [PERSON], 1993 року народження та сина, [PERSON], 2002 року народження, що вбачається з копії свідоцтва про народження та довідки про склад сім'ї, виданої Орільською селищною радою Лозівського району Харківської області 24.05.2018р. № 984(а.с. 14, 24). Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON](третя особа) 03.02.2018р. зареєстрували шлюб, та прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу стало [PERSON](а.с. 57). З довідки про склад сім'ї, виданої Орільською селищною радою Лозівського району Харківської області 24.05.2018р. № 984 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], яка має склад сім'ї: син-[PERSON], 2002 року народження, донька- [PERSON], 1993 року народження, та колишній чоловік-[PERSON], 1972 року народження(а.с. 24). За відомостями Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області вих. № 02-24/909 від 14.09.2018р. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS](а.с. 29). Згідно акту від 25.05.2018р. обстеження житлового будинку за адресою: [ADDRESS], складеного позивачкою, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON], 1973 р.н., [PERSON], 1993 р.н., [PERSON], 2002 р.н. та [PERSON], 1972 р.н., який тривалий час в будинку не мешкає, особисті речі відсутні, спального місця та інших ознак, що вказують на фактичне проживання вказаного громадянина за вказаною адресою не мається(а.с.22). З копій договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2007р., витягу з Державного реєстру правочинів від 23.01.2007р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] придбала у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS](а.с. 17-18, 49). Правовою підставою обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила ст.ст. 71, 72 та 170 Житлового кодексу України, за змістом яких- при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS]) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц(Постанова ВП ВС від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17). Таким чином, оскільки житловий будинок за вищевказаною адресою був придбаний в період шлюбу сторін по справі, він належить їм на праві спільної сумісної власності. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи викладене, зважаючи на зміст права власності, його непорушність, суд не може взяти до уваги аргументи позивача щодо обмеження права користування відповідача житловим будинком адресою:[ADDRESS], оскільки позивач та відповідач є рівноправними власниками квартири, що має статус спільної сумісної власності, враховуючи придбання її під час шлюбу позивача та відповідача. Здійснення відповідачем перешкод позивачу у праві користування та розпорядження нерухомістю не доведено належними та допустимими доказами.

Outcome: dismissed