Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ « Лізингова компанія Автофінанс» , просить визнати недійсним договір Фінансового лізингу № 010668 з додатками від 05 серпня 2014 року , який було укладено між нею та відповідачем та відповідно до якого останній взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу , а саме автомобіль [PERSON] , у власність та передати його в користування їй на строк та умовах , передбачених договором. Також позивачка просить стягнути з ТзОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» 20000 грн. , які були сплачені відповідачеві з призначенням платежу « авансовий платіж за товар ». Також просить стягнути з відповідача на її користь 130 грн. сплаченої при прийомі платежів банком комісії та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову [PERSON] вказує , що 05 серпня 2014 року між нею та ТзОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» було укладено договір Фінансового лізингу № 010668 , після підписання якого представником відповідача їй був наданий рахунок для сплати 10% вартості автомобіля [PERSON] , який мав бути придбаний компанією у власність те переданий їй в користування . В той же день визначену відповідачем суму в розмірі 20000 грн. нею було сплачено і від представника компанії вона дізналась, що протягом трьох днів автомобіль буде передано їй . Тільки після сплати вказаної суми їй було надано договір № 0106668 без додатків . В подальшому по збігу певного часу в телефонному режимі вона поцікавилась про те, коли їй буде передано автомобіль , на що почула про необхідність сплатити ще кошти та чекати на отримання предмета лізингу . По збігу тривалого часу вона зрозуміла , що відповідач ввів її в оману , надавши для підписання Договір, не ознайомивши та не надавши на її вимогу передбачених п. 14.13 цього Договору Додатків до нього , а саме : додатку № 1- графіку сплати першого лізингового платежу , додатку № 2- графіку сплати лізингових платежів після отримання предмета лізину , додатку № 3 специфікації. Позивачка зазначає , що аналіз договору та ситуації , яка склалась, вона переконалась в тому , що відповідачем в умови договору в порушення Закону України « Про захист прав споживачів» включені умови , які є несправедливими для неї , як сторони договору фінансового лізингу . Так , в порушення вимог Закону України « Про фінансовий лізинг» відповідачем не внесено до умов договору таку істотну умову, як предмет лізингу , строк , на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу ( строк лізингу) , розмір лізингових платежів . Також позивачка вказує на те , що у відповідності до ч. 1 ст. 3 вказаного закону предметом договору лізингу може бути неспоживна річ , визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Пунктом 1.1. Договору фінансового лізингу від 05. 08. 2014 року визначено, що предметом договору є автомобіль [PERSON]. Разом з тим , вказана річ не визначена індивідуальними ознаками , а саме не вказано який це транспортний засіб , його виробник , модель , комплектація, рік випуску , колір , тощо . Крім того , [PERSON] вказує на те , що пункти 1.7 та 1.8 вказаного договору не визначено час передачі предмета лізингу, він є неоднозначним та прив»язаний до сплати авансового платежу , який становить 50% від вартості предмету лізингу , який визначено в додатку № 1 до даного договору , який , як вказано вище , позивачці не було надано ні в момент підписання договору ні в подальшому на її вимогу . Позивачка зазначає , що у відповідності до ст. 4 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТзОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» є фінансовою установою , а фінансовий лізинг фінансовою послугою , оскільки відповідно до ст. 1 цього Закону фінансова установа це юридична особа , яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг , а також інші послуги , пов»язані з наданням фінансових послуг , у випадках , прямо визначених законом та внесених до відповідного реєстру в установленому законом порядку .У відповідності до вимог ст. 34 зазначеного Закону ТзОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» для проведення своєї діяльності мала отримати відповідну ліцензію від Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг . Оскільки відповідач такої ліцензії не отримав , що підтверджується відсутністю останнього в державному реєстрі фінансових установ , правочин , який було вчинено 05. 08. 2014 року має бути визнаний судом недійсним . Позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги , дали пояснення з приводу заявленого позову , просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі . Представник відповідача в судове засідання не з»явився , хоча був належним чином повідомлений про час розгляду справи , про причини неявки суду не повідомив , а тому відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів , оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи . Вислухавши пояснення позивачки , свідчення [PERSON] , оцінивши письмові докази у справі , суд приходить до висновку , що позов обґрунтований і підлягає до задоволення в зв»язку з наступним. Судом встановлено , що 05. 08. 2014 року між [PERSON] та ТзОВ « Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір Фінансового лізингу № 010668 , згідно якого предметом лізингу є автомобіль [PERSON]. Відповідно до вказаного договору лізингодавець ( відповідач у справі ) взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність та передати його лізингоодержувачу ( позивачці) на строк та на умовах , передбачених договором . Як вбачається з пояснень позивачки та свідчень [PERSON], підписання вказаного договору відбулось між позивачкою та представником компанії [PERSON] , яка надала [PERSON]І, рахунок для сплати 20 000 грн. з призначенням платежу : за договором № 010668 , який було оплачено . [PERSON] пояснила , що зазначена сума є 10% вартості автомобіля і після сплати протягом 3-х днів [PERSON] отримає предмет лізингу автомобіль [PERSON] . Позивачка і свідок вказали , що тільки після подачі представнику компанії квитанції про сплату визначеної суми , [PERSON] видала примірник підписаного договору і сказала чекати дзвінка з повідомленням про отримання автомобіля і тоді ж буде складена додаткова угода з визначенням умов передачі авто . Свідок пояснив , що протягом визначеного строку з компанії не було ніяких повідомлень про отримання предмета лізингу і він захвилювався. Оскільки вказаний автомобіль мав бути подарунком дружині на день народження , то через тиждень він зателефонував в головний офіс компанії в м. Київ , де у відповідь на запитання йому повідомили про необхідність сплати 50% вартості автомобіля [PERSON] , оплати повного КАСКО , укладення додаткової угоди та визначення графіку щомісячних платежів. Також пояснили , що всі ці умови виписані в додаткових угодах до основного договору . Всіх цих умов під час підписання договору фінансового лізингу ні йому ні позивачці не було доведено до відома . На їх вимогу надати додатки до вказаного договору з ними взагалі припинили спілкування. В зв»язку з вказаними поясненнями та за клопотанням позивачки судом було зроблено запит про надання суду копій додатків до договору № 010668 від 05. 08. 2014 року , однак вимога суду відповідачем залишена без уваги . Відсутність додатків № 1-3 до договору фінансового лізингу на думку суду є підтвердженням того , що при підписанні договору [PERSON] була обмежена в отриманні повної інформації щодо умов договору а сам договір не відповідає вимогам закону в зв»язку з наступним . Так, згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» продавець (виконавець , виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови , які є несправедливим , тобто які , що порушують принцип добросовісності , призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін , завдають істотної шкоди споживачу. Так, виходячи із змісту договору фінансового лізингу , який оспорює позивач, дійсно є несправедливими і такими , що порушують права споживача , є надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату , здійснену споживачем , у разі відмови споживача укласти або виконати договір , без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації у зв»язку з розірванням або невиконанням договору ( п. 8.15, 10.11); вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов»язань за договором , а саме більше 50% ( п. 10.12); надання продавцю права на розірвання договору на власний розсуд коли таке право споживачеві не надано ( п.3.3.7); надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах , не зазначених у договорі ( п.8.3); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві право розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією , що була погоджена на момент укладення договору ( п. 1.6, 8.3 ) . Вказані умови , включені до Договору про надання фінансового лізингу , порушують вимоги ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів». Суд знаходить , що також є несправедливими щодо споживача [PERSON] умови п. 8 вказаного договору .З умов цього пункту не вбачаються розміри першого та другого лізингових платежів , оскільки невизначена ціна предмета лізингу. В даному пункті мають місце посилання на додатки до договору , які не отримані не позивачкою ні судом . Також суд звертає увагу на те , що договором дійсно не визначені індивідуальні ознаки предмета лізингу , не встановлено , яким видом платежу ( авансовий платіж , комісія за оформлення договору чи комісія за передачу предмету лізингу ) є сплачені позивачкою 20000 грн., оскільки договором не визначена вартість автомобіля [PERSON]. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу , іншим актам цивільного законодавства , а також інтересам держави і суспільства , його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину не встановлена законом , але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом , такий правочин має бути визнаний судом недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все , що вона отримала на виконання цього правочину. За встановлених обставин суд приходить до висновку , що при укладенні договору фінансового лізингу між ТзОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» та [PERSON] були порушені права останньої як споживача , яка під час підписання вказаного договору не була належним чином ознайомлена з умовами додатків до договору, а сам договір містить умови , які є несправедливими для споживача. Виходячи з наведеного , суд знаходить , що договір фінансового лізингу має бути визнаний недійсним . Також суд знаходить такою , що підлягає до задоволення вимогу позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь сплачених нею коштів на виконання договору, який визнано недійсним. Звільнення позивачки від сплати судового збору у відповідності до п. 7 ст. 5 Закону України « Поро судовий збір» та на підставі ст. 22 Закону України « Про захист прав споживачів « не звільніє відповідача від обов»язку сплатити судовий збір ,тому його слід стягнути з ТзОВ « Лізингова компанія «Автолфзинг». На підставі ст. ст.. 203, 215, 215, ЦК України , Закону України « Про захист прав споживачів «

Outcome: approved