Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис [PERSON] на строк 6 місяців із заборонами щодо: перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближення на 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] , а саме: місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідування її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; усунення перешкод щодо користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю. Заяву мотивує тим, що зазнає постійного психологічного тиску з боку [PERSON] . Хвилюється за свою безпеку та безпеку своїх дітей, бо останній володіє зброєю, яка знаходиться будинку. 30 вересня 2021 року під час чергової сварки їхнім сином було здійснено виклик працівників поліції, бо [PERSON] вчинив насильство в сім`ї. Тому просить суд видати обмежувальний припис [PERSON] строком на 6 місяців на вищевказані заборони. В судовому засіданні заявниця [PERSON] підтримала заяву. Пояснила, що на даний час в провадженні Старовижівського районного суду перебуває справа за її позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] . Намір розірвати шлюб назрівав протягом трьох останніх років. Бо постійно перебуває в стресовому стані, присутність [PERSON] створює їй дискомфорт. Останній зловживає алкогольними напоями, в стані алкогольного сп`яніння вчиняє моральний тиск на заявницю, обзиває її нецензурною лайкою, не дає користуватися їй водою, мобільним інтернетом. Що носить постійний характер. Вказала, що в липні 2021 року у вечірню пору [PERSON] перебував у будинку в стані алкогольного сп`яніння з рушницею в руках. На її запитання відповів, що буде чистити зброю. Вона злякалася за своє життя і життя дітей, бо мав місце раніше випадок пострілу у будинку батьків, коли він чистив зброю. По приїзду [PERSON] зброю вмовили віддати і заявниця заховала рушницю під ліжко. Тому як наслідок дій [PERSON] вона боїться за своє життя та життя своїх дітей та вказує, що така поведінка чоловіка негативно впливає на їхній психологічний стан. По приїзду [PERSON] із м.Львова вимушена була перейти проживати до своїх батьків. А 30 вересня 2021 року їхній спільний неповнолітній син [PERSON] вимушений був викликати поліцію, оскільки [PERSON] вчинив насильство в сім`ї (силою відбирав у неї телефон, застосовуючи фізичне насильство). Чим своїми діями перелякав дітей. Вказала, що [PERSON] перевіряє місце її роботи, розшукує її безпричинно через знайомих, контролює ведення її листування та телефонні переговори. Вважає вищенаведене як психологічне насильство, що в свою чергу призводить до погіршення якості її життя, в зв`язку із чим вона звернулась до суду та просить задовольнити подану заяву повністю. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] вимоги заявниці визнав частково. А саме: заперечив заборону перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближення на 50 метрів до місця проживання (перебування); усунення перешкод щодо користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю. Сказав, що немає іншого житла. Вважає недоцільним обмежити його в перебуванні в місці проживання в зимовий період протягом 6 місяців. В решті вимоги визнає. І мало місце розшукування [PERSON] , перевірки її телефонних розмов та листування, контроль її. Визнав, що поступав неправильно. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт психологічного насильства [PERSON] відносно [PERSON] . Була свідком, коли в липні 2021 року [PERSON] перебував за місцем свого проживання в стані алкогольного сп`яніння з рушницею в руках. Спочатку це почула по телефону. А потім поїхала до [PERSON] велосипедом, бо злякалася, адже напередодні [PERSON] надавала медичну допомогу [PERSON] (ставила крапельниці через зловживання [PERSON] алкоголем). Ствердила, що останній поводиться агресивно в стані алкогольного сп`яніння. Були випадки вираження [PERSON] нецензурною лайкою в сторону заявниці. Вважає, що [PERSON] постійно чинить психологічний тиск відносно [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З дослідженого в судовому засіданні повідомлення ВПД №1 (смт.Стара Вижівка ) Ковельського РУП Волинської області, що мав місце факт домашнього насильства [PERSON] відносно [PERSON] . Рецепт від 28.09.2019 року лікаря [PERSON] вказує, на алкогольну залежність [PERSON] . Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону Укрїни «Про запобігання та протидію домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» , є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог заявниці щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] щодо перебування у місці проживання [PERSON] та усунення перешкод щодо користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю. Що узгоджується із висновком Верховного суду (постанова від 28 квітня 2020 року, справа № 754/11171/19, провадження № 61-21971св19). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд встановив, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінив ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Що узгоджується із висновком у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18) та від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19). Щодо видачі обмежувального припису відносно решти вимог [PERSON] , то суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків), зробив висновок, що існує високий рівень вірогідності продовження вчинення домашнього насильства щодо [PERSON] і такі ризики є реальними. За таких обставин, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] в частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони [PERSON] наближення до місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; ведення контролю за її листуванням, телефонних переговорів [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, підлягають задоволенню. В решті заявлених нею вимог слід відмовити. В силу частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно з частиною 4 статті 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: partial