Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON], Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, та просила суд з урахуванням уточнень, визнати недійсним та скасувати заповіт, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 29 травня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON], р. № 1373, визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON] на 3/8 частини житлового будинку № 14, розташованого по вул. Райдужній (колишня вул. Красіна) в смт. Високий Харківського району Харківської області, видане 23 серпня 2013 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, а також визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану частину спірного житлового будинку та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що все життя вона проживала разом зі свою матірю [PERSON], яка померла 17.09.2011р. в житловому будинку № 14, розташованого по вул. Райдужній (колишня вул. Красіна) в смт. Високий Харківського району Харківської області, піклувалася про неї та доглядала, утримувала будинок у належному стані. Брат позивача [PERSON] після одруження з 1983 року не проживав разом з ними, ніякої допомоги матері не надавав. 22 листопада 1989 року покійна мати подарувала позивачу 1/2 частину спірного будинку та 05.09.1998р. у звязку з тим, що стала хворіти склала заповіт на імя позивача. Після перенесеного інсульту, з 2006 року у матері загострилися хронічні захворювання, також розвилася стійка психічна хвороба, внаслідок чого вона лікувалася в Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3 з діагнозом психоорганічний синдром, та потім знаходилась під наглядом психіатра, у звязку з чим не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після смерті матері, позивач дізналася, що 29.05.2007р. покійна мати склала заповіт на імя відповідача, яким заповіла все належне їй на день смерті майно [PERSON] Вважає, що відповідач скористався хворобливим станом матері, яка не мала наміру змінювати заповіт, складений на імя позивача у 1998 році, всупереч її волі відвіз до нотаріуса для підписання спірного заповіту. За таких обставин змушена звернутися до суду та просить визнати недійсним заповіт [PERSON], складений 29.05.2007р. на користь відповідача, Свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частини спірного будинку, видане на користь [PERSON] та скасувати реєстрацію права власності за ним на частину спірного будинку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що 29 травня 2007 року його мати [PERSON] добровільно, за власним бажанням, розуміючи наслідки своїх дій склала заповіт, яким заповіла йому ? частину будинку в смт. Високий по вул. Райдужній (колишня Красіна) № 14 Харківського району Харківської області. Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила, проте раніше надавала до суду заяви, про слухання справи за її відсутності та у разі винесення рішення постановити його згідно діючого законодавства на погляд суду (т.1 а.с.36, 59, 60, 198). Третя особа Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області в судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначає ч. 1 ст. 10 ЦПК України, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, експертів, свідків, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 вересня 2011 року померла [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 336989 (т. 1. а.с.103). Станом на 31.12.2012р. право власності на житловий будинку № 14, розташований по вул. Райдужній (колишня вул. Красіна) в смт. Високий Харківського району Харківської області зареєстровано було в 1/2 частині за [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району 22.11.1989р. р. № 3-3371 та в 1/2 частині за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Ялтинською державною нотаріальною конторою 09.08.1978р. р. № 3-1162, що підтверджується довідкою КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 26.07.2013р. № 153/154. (т. 1, а.с.108). 05 вересня 1998 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON], заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори, р. № 2-6577 (т. 1, а.с.14). 29 травня 2007 року [PERSON] усю належну їй частину житлового будинку з надвірними будівлями № 14, розташований по вул. Райдужній (колишня вул. Красіна) в смт. Високий Харківського району Харківської області, заповіла [PERSON], про що підписала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON], р. № 1373. (т. 1, а.с.107). 23 серпня 2014 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], яка складалася з 3/8 частин житлового будинку з надвірними будівлями № 14, розташований по вул. Райдужній (колишня вул. Красіна) в смт. Високий Харківського району Харківської області, на підставі якого за відповідачем було зареєстровано право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав (т. 1, а.с.21, 112). Згідно даних КЗОЗ «Обласний психоневрологічний диспансер», Харківської обласної клінічною психіатричної лікарні № 3 [PERSON] з 30.05.2006р. по 05.07.2006р. знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом органічний емоціонально-лабільний розлад особистості. (т. 1, а.с. 15-16, 79). Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року призначено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON], виконання якої було доручено Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3. Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеною лікарями Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 Міжобласного центру судово-психіатричної експертизи м. Харкова від 14.09.2016р. встановлено, що [PERSON] на час підписання заповіту 29.05.2007р. страждала хронічним стійким психічним розладом у формі судинної деменції, за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. (а.с.124-229). Відповідно до ст. ст. 1233, 1234, 1247 Цивільного Кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4статті 207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України. Діючим законодавством встановленні наступні вимоги до заповітів, недодержання яких призводить до визнання заповіту недійсним: - письмова форма заповіту; - зазначення в заповіті місця та часу його складання; - заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем; - у разі, якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, а саме: якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа; підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє; підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє; - заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК; - якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (абз. 3, ч. 2 ст. 1248 ЦК); - передбачається, у випадках передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 ЦК і ст. 1252 ЦК присутність не менш як двох свідків; - свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому; - у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч. 5, 6 ст. 1253 ЦК); - заповідач у момент укладання заповіту повинен бути наділений повною цивільною дієздатністю (бути взмозі віддавати звіт своїм діям та керувати ними); - волевиявлення заповідача повинно бути вільним. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Законодавець у ст.205 ЦК України розмежовує форму правочину та способи волевиявлення. Системне тлумачення змісту вказаної норми дозволяє вести мову про те, що спосіб волевиявлення є родовим поняттям, яке включає в себе форму правочину. Волевиявлення учасника (-ів) правочину може виражатися: а) усно; б) письмово; в) у певних діях; г) у мовчанні. Правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі (ч.1 ст.205 ЦК України). Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Унаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами власноручно. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Відповідно до положень ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Отже, свідоцтво про право на спадщину по заповіту може бути визнано недійсним, якщо у судовому порядку буде визнано недійсним заповіт. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 16-18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Право на предявлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Відповідно до п. 2, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому\~підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved