Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , який позначений у техпаспорті під літерою «А-1», який побудований у 1964 році і знаходиться на [ADDRESS] , загальною площею 87,6 кв.м, житловою площею 45,7 кв.м, вартістю 104838 грн., а також сарай «Б», площею 57,8 кв.м, вартістю 49756 грн., сарай «Г», площею 8,2 кв.м, вартістю 7026 грн., вбиральню, вартістю 2463 грн., колодязь «к» з бетонних кілець, вартістю 7135 грн., металеві ворота 1, вартістю 2233 грн. та металеву огорожу 2, вартістю 4422 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що її батьки збудували будинок у [ADDRESS] , у якому крім них, проживала позивачка разом із чоловіком та двома синами. Вказаний будинок належав до суспільної групи «колгоспний двір» і станом на 30.06.1990 року у ньому були зареєстровані: мати позивачки [PERSON] голова двору; батько [PERSON] , член двору: [PERSON] , її чоловік [PERSON] , їх сини [PERSON] та [PERSON] . Відтак, кожному із шести членів колгоспного двору належало по 1/6 частки майна. Після смерті батька, його частку фактично успадкувала мати позивачки. Після смерті матері її майно успадкувала позивачка, яка була єдиним спадкоємцем за законом. [INFO] помер чоловік позивачки, після смерті якого залишилося спадкове майно. Стверджує, що вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, однак, їй відмовлено у видачі свідоцтва, з огляду на те, що житловий будинок є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Однак, позивачка вважає, що має право спадкування на весь будинок, оскільки її сини, відповідачі по справі, відмовилися від прийняття спадщини на її користь. Відтак, позивачка змушена звертатися до суду із вказаним позовом, з метою захисту свої майнових прав. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 25.01.2019 року відкрито провадження у справі. 07.02.2019 року на адресу суду Жидачівською ДНК надіслано спадкову справу №244/2017 від 25.05.2017 року, яка заводилася після смерті [PERSON] . Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської обалсті Сливки С.І. від 20.08.2020 року справу прийнято до свого провадження, а її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, однак подали заяви про визнання позову та просили проводити розгляд справи без їх участі. Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом спору у даній справі є будинок [ADDRESS] , який згідно технічного паспорта виготовленого 02.06.2016 року (а.с.3-6) складається із житлового будинку площею 87,6 кв.м., під літерою «А-1»; веранди 5.1 кв.м, «а»; сходи 3,8 кв.м, «а1»; сарай 57,8 кв.м «Б»; убиральня «В»; сарай 8,2 кв.м «Г»; ворота 75,0 кв.м. «1»; огорожа 4,8 «2»; колодязь 11,0 «к». Судом встановлено, що спірний будинок станом на 30.06.1990 року відносився до категорії «колгоспний двір» і станом на вказану дату у ньому були зареєстровані шестеро осіб: мати позивачки [PERSON] голова двору; батько [PERSON] член двору; [PERSON] , її чоловік [PERSON] , їх сини [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з будинкової книги Виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради Жидачівського району, Львівської області №1267 від 19.11.2018 року (а.с.22). Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16.06.1987 року (а.с.11), право власності на спірний будинок було зареєстроване за колгоспним двором, головою якого була [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки [PERSON] [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с.8). Після смерті [PERSON] його майно фактично успадкувала дружина [PERSON] , однак оформлення право власності на спадкове майно, у встановленому законом порядку не відбулося. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 9). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Гніздичівської селищної ради, та зареєстрований в реєстрі за №74 (а.с. 24), за який усе своє майно спадкодавець заповіла дочці [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради №1268 від 19.11.2018 року (а.с.23) заповіт [PERSON] у селищній раді посвідчувався на користь дочки [PERSON] . Відтак, позивачка фактично є власником 3/6 частки майна колгоспного двору, з яких 2/6 частки успадкованих нею після смерті батьків та 1/6 належить їй, як члену колгоспного двору. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.10), після смерті якого залишилося спадкове майно, зокрема 1/6 частка у колгоспному дворі. За життя [PERSON] заповіту не склав, а тому його майно підлягає спадкуванню за законом. Спадкоємцями [PERSON] є його дружина - позивачка по справі [PERSON] та два сини - відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] . Постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою Матусека В.В. від 07.12.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті її чоловіка [PERSON] , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться на [ADDRESS] є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом (а.с.7). Відтак, позивачка немає можливості оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS] ), а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не претендують на частку у майні колишнього колгоспного двору та відмовляються від частки у спадковому майні у цьому ж дворі на користь [PERSON] , про що свідчать їх заяви, засвідчені нотаріально 04.11.2020 (а.с.79,81). Відповідно до положень ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4\~ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. У судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, належить колгоспному двору, головою якого була [PERSON] , разом із якою проживали та були зареєстровані її чоловік та дочка із сім`єю: чоловіком та двома синами. Статтями\~1216,\~1218 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно\~статті 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5\~статті 1268 ЦК України\~визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1\~ст.1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41,\~55 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1\~ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування\~ст.392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Як видно з матеріалів спадкової справи померлого [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини після їйогосмерті зверталася лише [PERSON] (а.с.37-51). Відтак, враховуючи вище вказане, вимога про визнання за позивачем права власності на будинок [ADDRESS] , підлягає до задоволення. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачі позов визнали, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved