Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Центрального районного відділу у м. Сімферополі Головного управління Державної міграційної служби України в АР Крим про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею та зняття з реєстрації. Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року, укладеного з відповідачем. У відповідності з п.6 даного договору відповідач зобов'язалася знятися з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі до 22 лютого 2014 року. Зі слів відповідача стало відомо, що вона не успіла оформити всі необхідні документи для зняття з реєстрації у зв'язку з від'їздом, на даний час не має можливості ще раз приїхати у м. Сімферополь, оскільки є пенсіонером. Таким чином позивач не має можливості в повному обсязі вільно користуватися своїм майном, оскільки відповідач до теперішнього часу зареєстрована у її квартирі, хоча не проживає в ній, та не сплачує комунальні послуги. Позивач та її представник в судовому засіданні 04.02.2014 року підтримали позовні вимоги в повному обсязі. У судове засідання 21.02.2014 року не з'явилися, позивач надала заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, у якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглянути справу у її відсутність. Відповідно до частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухав позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2013 року, укладеного з відповідачем [PERSON], є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5-6). Відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в АР Крим (а.с.12). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд вважає, що позивач, як власник квартири, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю, у тому числі, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловою площею. Право позивача, як власника квартири, порушується, оскільки наявність реєстрації у квартирі відповідача перешкоджає їй в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Законом не передбачено перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Зважаючи на те, що відповідач не є членом сім'ї позивача, договору найму з нею, як власником житлового приміщення, вона не укладала, отже її право на користування житлом припинилося разом з припиненням свого права власності на цю квартиру. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства. Оскільки вимога про зняття з реєстрації є похідною від вирішення питання про право на користування житловою площею, то задовольняючи позов про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловою площею, суд вважає необхідним вирішити позов у частині зняття її з реєстрації з вищенаведених підстав. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved