Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, та просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] , посилаючись на наступне. В період з 21.02.2014 - по 14.03.2016 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із матір`ю у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Позивач є приватним підприємцем та забезпечує матеріально себе та свою дитину 08.08.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. за реєстровим №698. Відповідно до п. 4 зазначеного договору батьки домовилися, що до досягнення десятирічного віку дитина буде проживати разом із матір`ю. Однак, не зважаючи на таку домовленість, відповідач з вересня 2019 року, бажаючи самовільно змінити місце проживання дитини, почав забирати дитину з дитячого садочка, не повідомляючи матері ані про час, який із ним пробуде дитина, ані про сам факт того, що він має намір її забрати. Так, 27.09.2019 року в дитячому садку відбувся конфлікт, причиною якого стало небажання батька повідомити матері про намір забрати дитину. Відповідач застосував фізичне насильство відносно виховательки, яка відмовилася відпускати дитину із батьком, не повідомляючи про це матері. Внаслідок такої поведінки батька дитина зазнала психологічної травми та не бажає навіть спілкуватися із батьком без присутності матері. Через відсутність порозуміння між батьками з питання визначення місця проживання малолітнього сина - позивач звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання дитини, разом з нею. Представник позивача та представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради подали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В період з 21.02.2014 року - по 14.03.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із матір`ю у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Позивач є приватним підприємцем та забезпечує матеріально себе та свою дитину 08.08.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. за реєстровим №698. Відповідно до п. 4 зазначеного договору батьки домовилися, що до досягнення десятирічного віку дитина буде проживати разом із матір`ю. Однак, не зважаючи на таку домовленість, відповідач з вересня 2019 року, бажаючи самовільно змінити місце проживання дитини, почав забирати дитину з дитячого садочка, не повідомляючи матері ані про час, який із ним пробуде дитина, ані про сам факт того, що він має намір її забрати. Так, 27.09.2019 року в дитячому садку відбувся конфлікт, причиною якого стало небажання батька повідомити матері про намір забрати дитину. Відповідач застосував фізичне насильство відносно виховательки, яка відмовилася відпускати дитину із батьком, не повідомляючи про це матері. Внаслідок такої поведінки батька дитина зазнала психологічної травми та не бажає навіть спілкуватися із батьком без присутності матері. На підставі ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку від 21.01.2020 за № 01-11/43/1, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] . З висновку також вбачається, що позивачем створені всі умови для проживання та всебічного розвитку дитини. Суд погоджується з доводами Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, так як вони відповідають зібраним по справі доказам та відповідають інтересам малолітнього [PERSON] . Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Як регламентовано ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ст.160 СК України, передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такими чином, враховуючи встановлені судом обставини, що свідчать про те, що малолітній [PERSON] проживає з матір`ю, яка належно ним опікується і утримує, діючи насамперед в інтересах малолітньої дитини, з урахуванням особистого бажання дитини проживати з матір`ю, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved