Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам та втрат від інфляції, мотивуючи його тим, що на підставі рішення Казанківського районного суду від 07.12.2006 року з [PERSON] підлягають стягненню аліменти на її утримання, у розмірі 100 грн. щомісячно, однак відповідач сплачує аліменти несвоєчасно та не в повному обсязі. Посилаючись на зазначені обставини позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь 9100 грн. заборгованості по аліментам та 7714 грн. 80 коп. втрат від інфляції. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, згоден погасити заборгованість по аліментам, що ж до втрат від інфляції, то вважає, що законних підстав для її стягнення немає, а тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази суд приходить такого висновку. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до приписів цієї статті розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України, а суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. В силу ч.4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26 травня 2000 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис за №21 (а.с.37). Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] позивач [PERSON] являється інвалідом І групи (а.с.3). Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 07.12.2006 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання, в розмірі 100 грн. щомісячно, починаючи з 13 жовтня 2006 року (а.с.5). Згідно розрахунку, наданого старшим державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Казанківського районного управління юстиції (а.с. 7-8 ) та ксерокопії виконавчого листа (а.с.40-43), з жовтня 2006 року [PERSON] повинен був щомісяця сплачувати аліменти на користь позивача на її утримання у розмірі 100 гривень. Не дивлячись на такий обов'язок, він сплачував їх вкрай нерегулярно, сплативши в листопаді 2006 року, в лютому, квітні, липні, серпні, жовтні, грудні 2007 року, січні 2008 року, листопаді 2011 року, червні та листопаді 2013 року 1 900 гривень, з грудня 2014 року він перестав проводити будь-які виплати, заборгувавши на 1 грудня 2015 року за аліментами 9100 гривень. В судовому засіданні сторонами розмір суми заборгованості, нарахованої державним виконавцем у відповідності до вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», не оспорюється, тому наявність такої заборгованості не є підставою для звернення з позовом до платника аліментів про її стягнення в порядку ст.194 СК України, якою передбачено порядок стягнення аліментів за минулий час і заборгованості по аліментам. Враховуючи те, що заборгованість по аліментам виникла при примусовому виконанні рішення про стягнення аліментів та повинна стягуватися державним виконавцем в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам. При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення втрат від інфляції, суд приходить такого висновку. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена ст.196 СК України, яка є спеціальною нормою закону (на відміну від ст.625 ЦК України) та повинна застосовуватися до правовідносин, що виникають у зв'язку з простроченням сплати аліментів. Так, ч.1 ст.196 СК України передбачає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення втрат від інфляції слід відмовити, оскільки відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена ст.196 СК України, а тому положення ст.625 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини.

Outcome: dismissed