Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в обґрунтування своїх вимог вказувала, що вона надала в борг відповідачу кошти, які заощаджені нею до вступу з відповідачем у шлюб, в сумі 30000 грн., що підтверджується розпискою, зі строком повернення протягом року з дня отримання коштів. Однак, у зазначений в розписці термін [PERSON] не повернув борг та на прохання повернути борг не реагує. Просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 30000 грн., суму втрат від інфляції, 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 7017,82 грн. та судовий збір - 704,80 грн. У наданому суду відзиві відповідач вказував, що 25 липня 2015 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, будь-які кошти, що набувалися у шлюбі, акумулювались у позивача та були спільними, а також позивач зберігала у себе документи на все спільне майно. Тому на момент придбання станка у позивачки були закумульовані грошові кошти, достатні для його придбання, у відповідача - ні. В даному випадку, розписка свідчить не про укладення договору позики, а лише про передачу спільних грошей від дружини до чоловіка з метою подальшого придбання майна у спільну власність. Позивач у відповіді на позов вказувала, що відзив на позов є безпідставним та складений з метою ввести суд в оману для уникнення задоволення законних позовних вимог позивача. До одруження з відповідачем позивачка працювала та мала певний дохід. Так, з 2010 року по липень 2015 року позивачка отримала дохід близько 100000 грн., які відповідно до ч.1 ст.57 СК України є майном, набутим до шлюбу та є особистою приватною власністю позивачки. Позивачка не є фахівцем в галузі обробки металу, у неї відсутня будь-яка освіта щодо використання певних технічних засобів, тому вона не мала потреби в придбанні металообробного станка і за згодою з відповідачем вона з особистих заощаджень, які є її приватною власністю, позичила останньому 30000 грн., які до теперішнього часу не повернуті, чим порушені вимоги договору позики. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові тв відповіді на відзив. Позивач також зазначала, що кошти, які вона позичила відповідачу, були її власними коштами, які вона заощадила особисто до 25 липня 2015 року, тобто до укладення з відповідачем шлюбу. Відповідач та його представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках 25 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 922, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 25.07.2015 року. Встановлено, що 15 лютого 2016р. була складена розписка, відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 30000 грн. та обіцяв віддати їх на протязі року в повному обсязі. Як вказала в судовому засіданні позивачка, кошти відповідач позичив на придбання фрезерно-сверильного станка по металу та в матеріалах справи наявний чек від 16.02.2016 на придбання фрезерно-сверильного станка по металу. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК). Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Позивачем надано суду для огляду оригінал письмової розписки від 15 лютого 2016 року, у змісті якої зазначено наступне: «Я, [PERSON] , беру у борг у [PERSON] 30000 грн. (тридцять тисяч гривень) та обіцяю віддати їх на протязі року в повному обсязі. Дата написання розписки 15.02.2016. Підпис ». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме у борг та зобов`язання їх повернути в конкретний строк і в установленому порядку. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] Надання позивачем суду оригіналу боргової розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов`язань. Написання боргової розписки від 15.02.2016р. та факт не повернення отриманих за нею коштів позивачці до даного часу відповідач не заперечував. Підписанням договору позики, на підтвердження якого надана розписка від 15.02.2016р., фактом отримання у борг коштів і використання позики підтверджено, що відповідач в повному обсязі ознайомлювався з умовами взятого ним зобов`язання і у повній мірі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання. При укладенні спірного правочину не існувало ніяких умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що позивачем виконані всі умови укладеного між сторонами 15.02.2016 року договору позики, а відповідач порушив взяті на себе зобов`язання по своєчасному поверненню взятих у борг коштів до спливу одного року з моменту їх отримання, тобто до 15.02.2017р., тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки обґрунтовані на законі та відповідають умовам укладеного між сторонами цивільно-правоовго договору. Доводи відповідача та його представників про те, що отримані у позивачки за розпискою кошти перебували у спільній власності подружжя, написання розписки було жартом та в даний час між сторонами вирішується спір щодо поділу спільного майна подружжя суд вважає такими, що не обгрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Перебування сторін у шлюбі не позбавляє їх прав на укладення між собою цивільно-правовох угод, в тому числі договору позики. Укладення договору позики підтверджено наданням розписки від 15.02.2016р., що передбачено ч.2 ст.1047 ЦК України. Умовами договору позики між сторонами від 15.02.2016р. не передбачено, що отримані відповідачем кошти перебувають у спільній власності подружжя, отже такі умови договору не були погоджені сторонами, вказаний договір не визнаний недійсним як фіктивний чи удаваний, отже є чинним, а тому підлягає до виконання та відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку не допускається. У випадку виникнення у сторін на даний час спору щодо поділу спільного майна подружжя, сторони вправі вирішувати даний спір, який виник із сімейних правовідносин, однак у даній справі спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. Крім того, позивачем на підтвердження того, що надані відповідачу кошти були нею набуті у власність до шлюбу, надані індивідуальні відомості про заробіток позивача за трудовими договорами за період з 2010 по 2014 рік за даними персонифікованого обліку Пенсійного Фонду України. Вказані докази не були спростовані відповідачем, зокрема суду не надано жодних належних і допустих доказів про отримання ним заробітку чи іншого доходу в період спільного проживання з позивачкою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] не підтвердили з достовірністю, коли та в яких сумах відповідачем отримувався дохід від профіесійної діяльності, вказані відомості також не підтверджені фотографіями музичних інструментів, оголошень про продаж товарів, копією диплому. Частина 2 ст.625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Внаслідок порушення відповідачем строків виплати боргу за договором позики відповідачем допущено прострочення грошового зобов`язання, а тому до стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦК України підлягають 3% річних та інфляційні втрати з наступного розрахунку. Розмір 3% річних за період прострочення з 15.02.2017 року по 19.11.2018 року становить - (3% /100%/365х30000х642 = 1583 грн., а тому суд вважає, що вимоги про стягнення 3% річних в сумі 791,50 гривень підлягають до задоволення в межах заявлених позовних вимог. Розмір інфляційних втрат за період прострочення з 15.02.2017 року по 19.11.2018 року становить - 30 000 * 1,018* 1,009*1,013*1,016* 1,002 * 0,999 * 1,020 * 1,012 * 1,009 * 1,010 * 1,015 * 1,009 * 1,011 * 1,008 * 1,00 * 1,00 * 0,993 * 1,00 * 1,019 * 1,017 - 30 000 = 5850 грн. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704,80 грн., оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально.

Outcome: approved