Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі: АМПУ) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 травня 2014 року по 27 жовтня 2014 року в сумі 25884грн. 54коп. та моральної шкоди в сумі 3000грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги змінила, від вимог щодо поновлення на роботі відмовилась, інші вимоги підтримала та дала пояснення, що вона працювала у відповідача з 21 серпня 2012 року на посаді юрисконсульта юридичного відділу. 18 березня 2014 року її було попереджено про скорочення посади юрисконсульта юридичного відділу з 1 травня 2014 року та запропоновано посаду фахівця сектору міжнародно-правових відносин відділу юридичної роботи та міжнародно-правових відносин з окладом 4500грн. та у випадку відмови від переведення трудові відносини будуть припинені на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Від переведення на запропоновану посаду позивачка відмовилась. 26 травня 2014 року вона була звільнена з підстави відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, згідно ст.36 КЗпП України. Позивачка вважає, що її звільнили у зв'язку із скороченням штату, при цьому порушивши вимоги ст.ст.42,43, ч.2 ст.49-2, 184 КЗпП України, тому що вона є одинокою матір'ю, мала переважне право на залишення на роботі. Тому вважає звільнення незаконним, але щодо вимог про поновлення на роботі відмовилась, бо з 27 жовтня 2014 року вона знову працює у відповідача. Просить стягнути середній заробіток у вищезазначеній сумі та моральну шкоду через грубе порушення трудових прав. Представник відповідача АМПУ у судовому засіданні позов не визнала, дала пояснення, що вважає, що позивачка звільнена у зв'язку із зміною істотних умов праці відповідно до встановленого законом порядку, а тому ніякої моральної шкоди їй не завдано, підстав для стягнення середнього заробітку не має. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов не обґрунтованим і таким, що не може бути задоволеним. В судовому засіданні встановлено, що позивачка працювала в АМПУ з 21 серпня 2012 року, а станом на березень 2014 року на посаді юрисконсульта юридичного відділу. Згідно до наказу № 67-н від 17 березня 2014 року «Про внесення змін до наказу № 39-н від 26 лютого 2014 року», необхідно провести згідно з вимогами чинного законодавства ознайомлення та попередження працівників, які підлягають переміщенню, переведенню (у якмх змінюються істотні умови праці) та провести вивільнення працівників, посади яких підлягають скороченню. Згідно до наданого попередження від 24 березня 2014 року позивачка була попереджена про наступну зміну з 24 травня 2014 року істотних умов праці по закінченні 2 місяців з моменту вручення попередження, а саме: зміна найменування займаної посади, зміна найменування відділу. Позивачці була запропонована посада фахівця сектору міжнародно-правових відносин відділу юридичної роботи та міжнародно-правових відносин з окладом 4600грн. Того ж числа - 24 березня 2014 року складений акт про відмову позивачки від отримання вказаного попередження та відмови від підпису у попередженні. Факт попередження позивачки та складання акту у судовому засіданні також підтвердили допитані свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно до наказу № 440-к від 26 травня 2014 року позивачка була звільнена з підстави відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, згідно ст.36 КЗпП України. Можливість такого звільнення передбачена ст.32 КЗпП України, цей від звільнення не є звільненням з ініціативи роботодавця, а тому на позивачку не розповсюджуються під час такого звільнення норми та пільги передбачені ст.ст.42,43,49-2,148 КЗпП України. Таким чином дії відповідача АМПУ по звільненню відповідачки [PERSON] базуються на нормах діючого трудового законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вказаних норм відповідачем надані перелічені докази їх заперечень проти позову. Навпаки, в порушення вищевказаних норм позивачка не надала жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст.ст.57,58 ЦПК України щодо підтвердження своїх вимог. З огляду на вказане вимоги позивачки про визнання її звільнення незаконним не мотивовані, не підтверджені наданими та дослудженими у су3довому засіданні доказами, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про визнання звльнення незаконним та поновлення на роботі передбачене стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що у суду немає підстав визнавати звільнення незаконним, то немає й підстав для такого стягнення. Стягнення моральної шкоди за порушення прав прцівника у сфері трудових відносин передбачене ст.237-1 КЗпП України. Враховуючи, що судом під час судового розхгляду не встановлено порушень трудових прав позивачки [PERSON] з боку відповідача АМПУ, то моральна шкода відшкодуванню не підлягає, бо така шкода відповідачем позивачу не завдана. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується ст.88 ЦПК України. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а у зодоволенні позову суд їй відмовляє, то судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed