Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення завдатку по попередньому договору купівлі продажу в сумі 442000грн., три відсотка річних в сумі 53040грн. та збитки від інфляції в сумі 358462грн. на загальну суму 853502грн. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 17 липня 2012 року позивачка передала відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США в якості завдатку по попередньому договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], про що склали розписку від 17 липня 2012 року. 11 грудня 2012 року позивачка ще передала відповідачу 7000грн. з тією ж метою, про що також була складена розписка. Завершення правочину та остаточний розрахунок повинен був відбутися 17 липня 2017 року, але відповідач зобовяґзанння по попередньому договору не виконав, тому позивачка просить стягнути з нього суму боргу - 17000 доларів США по курсу 26грн. за 1 долар в сумі 442000грн., три відсотка річних за період 2013-2016 років в сумі 53040грн. та збитки від інфляції за 2013-2016 роки в сумі 358462грн. Також просила стягнути судові витрати. В судове засідання представник позивачки надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справи без його та позивачки участі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання викликався належним чином, але не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надходило. Враховуючи думку позивача, у відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов частково обґрунтованими і такими, що має бути задоволеними частково. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписок від 17 липня та 11 грудня 2012 року позивачка [PERSON] передала відповідачу [PERSON] в якості завдатку за квартиру [ADDRESS] відповідно 10000 доларів США та 7000 доларів США (а.с.6-8). Судом встановлено, що попередній договір купівлі-продажу будинку був укладений в усній формі. З аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли з приводу купівлі-продажу житлової квартири, а тому при їх вирішені необхідно керуватися главою 54 ЦК України, зокрема ст.657 та главою 49 - ст.570, як статтями, що регламентують забезпечення виконання вказаного договору купівлі-продажу житлової квартири. Так, відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Стаття 570 ЦК України визначає, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, слід дійти висновку, що оскільки попередній договір купівлі-продажу житлової квартири між сторонами нотаріально не посвідчений, то він в силу ст.215 ЦК України є нікчемним, а тому відповідно ст.216 цього Кодексу, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Підсумовуючи викладене суд вважає, оскільки позивач вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину не пред'являв, він обрав не правильний спосіб захисту, а тому позовні вимоги щодо стягнення завдатку, трьох відсотків річних та збитків від інфляції задоволенню не підлягають. Але суд враховує, що відповідно до ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Суд вважає за необхідним з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Відповідно до курсу НБУ на день розгляду справи - 23 січня 2018 року - курс долару США до української гривні становить 2887,5837грн. до 100 доларів США. Таким чином сума заборгованості становить 490889грн. 23коп. (17000 х 2887,5837/100), саме у цьому розмірі позовні вимоги підлягають задоволенню. У зв'язку з задоволенням позову частково, відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді витрат на оплату судового збору в сумі пропорційній задоволеній за позовом в розмірі 4908грн. 89коп.

Outcome: partial