Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк», вказавши, що 06.04.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № ZPААG100000020, відповідно до якого ПАТ «КБ «Приватбанк» зобовязався надати [PERSON] кредитні кошти в сумі 39200 доларів США для придбання нерухомості та 7840 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних за користування кредитом. Посилаючись на те, що кредитні кошти у сумі 39200 доларів США позивач не отримала, при укладенні договору їй не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо його умов, вартості та ризиків, а також на те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір містить несправедливі умови, в ньому відсутні істотні умови укладення договору, тощо, позивач просила визнати кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав на заявлених підставах, зазначаючи додатково, що факт неотримання кредитних коштів та непогашення кредиту його довірителькою підтверджується висновком експертизи. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.156, 163, 171, 175,189) в судове засідання не зявився, причини неявки суду невідомі. Клопотання про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило. У матеріалах справи містяться письмові заперечення та пояснення (а.с. 32-33,42-44), суть яких зводиться до того, що банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позивачеві грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, що підтверджується заявою про видачу готівки № 102 від 06.04.2007 року, а також періодичними платежами, які здійснювала позивач на погашення заборгованості, не заперечувала дійсності укладеного договору протягом строку позовної давності. Інформація, яка повинна бути зазначена відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», міститься в тексті договору. Договір підписаний сторонами, тобто є дійсним. З цих підстав просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору у судове засідання теж не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та надані письмові пояснення, позовні вимоги вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (а.с. 24-27). В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке. 06.04.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № ZPААG100000020, за яким банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 39200 доларів США для придбання нерухомості, а також 7840 доларів США на сплату страхових платежів строком до 05.04.2027 року, а [PERSON] зобовязалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення платежів в сумі 514,59 доларів США на місяць (а.с. 11). Відповідно до пункту 6.5 договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7 договору, натомість фактично це не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки пункту 7 не існує у договорі. Однак, така інформація в достатньому, на думку суду, обсягу міститься в п. 7.1. кредитного договору, який також визначає розмір щомісячного платежу та строк внесення таких платежів. Порядок повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, винагороди, пені, передбачені пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.7, 3.8, 3.10, 3.11, 4.1, 4.2 договору. Як визначає пункт 7.1 договору кредит надається позичальнику на придбання нерухомості та сплату страхових платежів. Пунктом 4.2 договору передбачена відповідальність банка за невиконання обовязку щодо видачі кредитних коштів позичальникові у вигляді сплати пені в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного обовязку. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вказує ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 1 ст. 203 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України). Відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 47 ч. 8 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 ст. 11 Закону України № 1023 визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та повернен627, 628ням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду. Крім того, аналіз тексту кредитного договору свідчить про те, що [PERSON] були відомі усі істотні умови такого договору, як то порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо. Твердження позивача та її представника про неотримання кредитних коштів не заслуговує на увагу, оскільки спростовується заявою про видачу готівки № 102 від 06.04.2007 року (а.с. 36), яка підписана сторонами. Після укладення договору та отримання коштів, а також протягом більш ніж восьми років після цього, [PERSON] умови договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність її звернень з цього приводу в установленому порядку до банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов. Водночас факт виконання умов кредитного договору позивачкою підтверджується виписками по рахунку, які свідчать про часткове погашення заборгованості за цим кредитом (а.с. 34-35). Посилання представника позивача на висновки експертизи також не заслуговують на увагу з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів судово-економічної експертизи № 414/419-15 від 28.09.2016 року (а.с. 102-147), експертом не надано чітких відповідей на поставлені судом питання через ненадання банком первинних бухгалтерських документів та регістрів бухгалтерського обліку. Незгода позивача з окремими умовами кредитного договору та посилання на невідповідність цих умов нормам чинного законодавства, наявність дисбалансу прав та дискримінаційні умови, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а може бути підставою для звернення з позовом про визнання недійсними окремих умов договору (ст. 217 ЦК України). Суд також не погоджується з доводами представника позивача про наявність підстав для визнання договору недійсним через те, що у кредитному договорі не зазначена дата видачі кредиту, [PERSON] не надана повна інформація про умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, тощо. З умовами отримання кредиту, а також з умовами повернення кредитних коштів [PERSON] була ознайомлена перед укладенням договору, що підтверджується анкетою-заявою від 06.04.2007 року(а.с.45). Твердження позивача про те, що при укладенні договору банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, про вірогідність та наслідки подорожчання валюти та у такий спосіб банком реалізовано споживачеві продукцію, яке не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положенню про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти (ризькі зміни відбувалось у 1998 та 1999 роках), про напевне було відомо [PERSON] Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не мала не знати [PERSON], мешкаючи на території України принаймні з 1994 року, про що вказано в її паспорті. У будь-якому випадку відомості про можливість зміни курсу валют до гривні України в майбутньому були у банку в тій же мірі, як і у позивача. Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення її прав як споживача при укладенні кредитного договору та невідповідність умов договору Закону України «Про захист прав споживачів» в тій мірі, яка б давала підстави для визнання договору недійсним, а також наявність інших підстав для визнання договору недійсним, а усі заперечення зводяться по суті до незгоди [PERSON] з окремими пунктами договору, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed