Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення. Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла зазначену квартиру, сплатила за неї ціну, відповідно до умов цього договору. Однак за даною адресою зареєстрований та проживає [PERSON] , який перешкоджає [PERSON] , як власнику вищезазначеного майна користуватися її власністю, чинить дії, які спрямовані на знищення майна, не дає можливості користуватися та розпоряджатися її власністю на власний розсуд, чим порушує її права. На будь-які мої прохання звільнити її житло відповідач жодними чином не реагує. Вказані дії відповідача [PERSON] є підставою для звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом його виселення з квартири позивача за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 22.06.2018 року за даним позовом у справі відкрито провадження. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак 15.04.2019 року представник позивача надав до суду відзив на позовну заяву в якій просив відмовити у позові [PERSON] , тому підстав за ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення не вбачається. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла зазначену квартиру, сплатила за неї ціну, відповідно до умов цього договору. За вказаною адресою зареєстрований та проживає [PERSON] , який перешкоджає [PERSON] , як власнику вищезазначеного майна користуватися її власністю, чинить дії, які спрямовані на знищення майна, не дає можливості користуватися та розпоряджатися її власністю на власний розсуд, чим порушує права позивача. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.150,156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З`ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачу у користуванні власністю та виселення відповідача [PERSON] з вищевказаної квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового помешкання. При цьому, суд враховує, що позивач [PERSON] є одноособовим власником спірної квартири та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час вона обмежена в здійсненні такого права, що в свою чергу, підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Однак з незалежних від неї причин вона не може здійснювати належне їй право користування та розпорядження житлом в силу проживання в спірній квартирі відповідача [PERSON] , який відмовляється добровільно звільнити квартиру. Аналізуючи вказані обставини, суд вважає, що такими діями відповідач перешкоджає позивачу в користування та розпорядженні спірною квартирою без достатніх на те законних підстав, чим порушує законне право позивача на користування та розпорядження житловим приміщенням, у зв`язку з чим на підставі ст. 15,16 ЦК України це право підлягає захисту судом шляхом виселення відповідача зі спірної квартири. Також суд враховує, що відповідач [PERSON] право власності на вказану квартиру немає, у зв`язку з чим його виселення не можна розцінювати як порушення чи обмеження права власності, гарантованого ст. 319,321 ЦК України. Ніяких доказів тому, що відповідач має законне право користування житлом, яке відноситься до приватної власності позивача, суду також не надано. Також суд враховує, що відповідач доводи позивача щодо наявності перешкод в користуванні та розпорядженні спірною квартирою не оспорює, а також не спростовує факту постійного проживання в спірному помешканні без правових підстав. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що він має право займати квартиру для власного проживання, відповідач суду не надав. При цьому суд вважає, що позивачем пред`явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача зі спірної квартири через наявність перешкод здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Отже, на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України, суд вважає необхідним захистити порушене право власності позивача і усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача зі спірного житла. На підставі вказаного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позову в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved