Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління державної податкової служби у Черкаській області про визнання права власності на майно за набувальною давністю. В позовній заяві зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого 11.06.1993 Уманським відділом житлового господарства позивачу та її дітям [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала кв. [ADDRESS] , тобто кожен мав право на 1/3 частину даної квартири. Згідно вироку Смілянського міського суду від 20.08.1999 [PERSON] засуджено за ч.2 ст.140 КК України до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією половини майна, яке є його особистою власністю і на підставі ст.76-1 КК України відстрочено виконання вироку в частині позбавлення волі на строк 1 рік з оплатою штрафу на користь держави. 04.10.1999 в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна було складено акт опису та арешту майна, яким описано половину майна [PERSON] , тобто 1/6 частину кв. [ADDRESS] . Згідно листа 1-го заступника начальника Уманської ОДПІ за податковою адміністрацією було оформлено право власності на 1/6 частину кв. [ADDRESS] , належну [PERSON] . Іншу 1/6 частину належну [PERSON] , останній за договором дарування від 21.08.2000 подарував позивачу. Згідно з договором дарування від 25.08.2010 інший співвласник [PERSON] 1/3 частину квартири подарував також позивачу, тобто на даний час позивач є власником 5/6 частин квартири. Позивач посилається на те, що даною частиною квартири вона тривалий час користувалась не знаючи навіть проте, що її власником є податкова адміністрація. Позивач просить суд визнати за нею, [PERSON] , право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] власником якої є Податкова адміністрація в Черкаській області за набувальною давністю. 30.06.2020 на адресу суду від представника ГУ ДПС у Черкаській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначають, що позов є безпідставним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України, тому не підлягає до задоволення. У відзиві вказано, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Таким чином, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Як зазначає відповідач, в даному випадку визнати позивача добросовісним набувачем не можливо, оскільки володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Позивач не наводить жодних доказів, що саме вона відкрито, безперервно володіла нерухомим майно протягом десяти років, оскільки навіть з моменту отримання 5/6 частини квартири, ще не пройшло 10 років. Тому позовні вимоги вважають безпідставними, такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та не підлягають до задоволення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, що викладені в позові та просила суд їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з`явився, попередньо на адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечував проти задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 11.06.1993 Уманським відділом житлового господарства видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] . 20.08.1999 вироком Смілянського міського суду Черкаської області [PERSON] засуджено за ч.2 ст.140 КК України до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією половини майна, яке є його особистою власністю і на підставі ст.76-1 КК України відстрочено виконання вироку в частині позбавлення волі на строк 1 рік з оплатою штрафу на користь держави. 04.10.1999 в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна було складено акт опису та арешту майна, яким описано половину майна [PERSON] , тобто 1/6 частину кв. [ADDRESS] . 21.08.2000 [PERSON] подарував [PERSON] 1/6 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною В.В. Відповідно до договору дарування від 25.08.2010 [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 1/6 частина квартири [ADDRESS] належить на праві державної спільної часткової власності Державі в особі податкової адміністрації по Черкаській області. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, право власності є центральним інститутом будь-якої цивільно-правової системи, а підстави набуття права власності, якими є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно (стає його власником), є підставою виникнення права власності. Одним із способів набуття речових прав є набувальна давність, порядок реалізації якої визначений положеннями статті 344 Цивільного кодексу України. Так, згідно з частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Отже, інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником 1/6 частини квартири, яка є предметом спору та, на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була держава в особі податкових органів, а тому не можна вважати володіння позивачем частиною квартири, добросовісним. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст.397 ЦК України). Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Позивач проживала у вищевказаній квартирі і набула у власність 5/6 частин квартири та їй було достовірно відомо, що 1/6 частини квартири належить державі в особі податкових органів, але позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником цього майна; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З огляду на установлені судом обставини справи, враховуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed