Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON] про усунення перешкод в користування нерухомим майном - квартирою [ADDRESS], шляхом виселення з неї відповідачів, а також інших осіб, які проживають там з їх дозволу чи згоди або без такого дозволу (згоди), а також звільнення будинку від їх речей і майна, з одночасним вселенням до цієї квартири позивача; вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою судді від 12.01.2017 відкрито провадження у справі. Під час судового розгляду справи [PERSON] уточнила позовні вимоги і просила вселити її до належної їй на праві власності квартири [ADDRESS]; вирішити питання про розподіл судових витрат. В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Однак, незважаючи на те, що з 22.10.2016 єдиним законним власником вказаної квартири є позивач, відповідачі по справі протиправно чинять їй перешкоди у вселенні до належної їй квартири, в зв'язку з чим таке незаконне порушення прав і інтересів власника нерухомого майна підлягає судовому захисту. Позивач вказує, що не дивлячись на те, що через дії відповідачів вона позбавлена можливості реалізовувати свої права щодо зазначеної квартири, самостійно захистити свої права вона не може, оскільки чинне законодавство України прямо забороняє особам самовільно, без відповідного судового рішення, що набрало б законної сили, входити до належних їм житлових приміщень, якщо ці приміщення використовуються для проживання іншими особами; її дії з проникнення до власної квартири шляхом зламу вхідних дверей, замків можуть бути кваліфіковані правоохоронними органами як самоуправство, порушення недоторканості житла або як умисне пошкодження чужого майна. Позивач зазначає, що вона неодноразово приходила за адресою належної їй на праві власності квартири, намагалася порозумітися з відповідачами, аби вони дали їй доступ до її квартири і не чинили їй перешкод в реалізації нею свого права на проживання в ній. Але відповідачі жодного разу навіть не відкрили вхідних дверей, не пішли на контакт із позивачем і не припинили чинити перешкод в користуванні нею своїм власним житлом. Позивач вказує, що такі дії відповідачів порушують її права і законні інтереси як власника майна, спричиняють їй прямі і опосередковані збитки, призводять до втрати вигоди. В судовому засіданні 17.07.2018 до участі у справі була залучена третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області. В судове засідання [PERSON] не з'явилась. Під час судового провадження нею була подана заява про розгляд справи за її відсутності, в редакції уточненої позовної заяви, викладені в ній вимоги підтримала і просила їх задовольнити в повному обсязі; проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі, а також їх представник в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Будь-яких клопотань, заяв, пояснень або відзиву від них до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 280 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом в передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 24.12.2015 між [PERSON] (Іпотекодавець) і [PERSON] (Іпотекодержатель) був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за №1971, з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у Іпотекодавця і [PERSON] (Боржники) за договором позики, укладеним між Іпотекодержателем і боржниками в простій письмовій формі 24.12.2015, боржники солідарно отримали від Іпотекодержателя валютні цінності в вигляді і в натурі на суму 72450 доларів США і строком виконання не пізніше 24.06.2016 в порядку і строки, передбачені в договорі позики, Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру в житловому будинку літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS], загальною площею 135,1 кв.м., житловою площею 88,9 кв.м. Право приватної власності позивача на вказану квартиру підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71759178 від 29.10.2016, згідно якої власником об'єкту нерухомого майна: об'єкт житлової нерухомості, квартира в житловому будинку літ. «А-16», загальна площа: 135,1 кв.м, житлова площа: 88,9 кв.м; адреса: [ADDRESS], є [PERSON], рнокпп [NUMBER]; підстава виникнення права власності: Іпотечний договір, серія та номер: 1971, виданий 24.12.2015. Право приватної власності зареєстровано 22.10.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Стрельченко Оленою Володимирівною, Київский міський нотаріальний округ, м. Київ. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право і з яких підстав. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з позовної заяви і не оспорюється відповідачами, останні продовжують проживати в квартирі, яка належить на праві власності позивачу, чинячи перешкоди для її вселення в належне їй житло. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачами порушуються законні права позивача щодо користування і розпорядження своїм майном, а відтак вимога позивача про вселення є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору і витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем до суду наданий дублікат квитанції №0.0.659496581.1 від 25.11.2016 про сплату [PERSON] судового збору в сумі 551,20 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved