Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. Уточнивши позовні вимоги, позивач вказала, що [INFO] помер [PERSON] . 30.07.2014 [PERSON] складено заповіт на ім`я позивача, який посвідчено Підгірненською сільською радою Василівського району Запорізької області. На час смерті спадкодавця йому на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка (пай) площею 7,1 га. У встановлений ст.1270 ЦК України позивач звернулася до приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Кириченко В.В., однак постановою від 16 серпня 2017 року нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зазначивши у постанові, що заповіт є нікчемним. Позивач наголошує, що на теперішній час заповіт [PERSON] є дійсним, ніким не оспорений, а не зазначення у тексті заповіту часу його складання, яким, на думку нотаріуса, є години та хвилини не впливає на волю заповідача, оскільки його волевиявлення було вільним, спрямованим на передачу майна саме позивачу та зафіксованим у заповіті і не є підставою для визнання його недійсним чи нікчемним. Час (години, хвилини) при посвідченні заповіту секретарем сільської ради не є правовою підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту. [PERSON] вказує, що вона не має у своєму розпорядження правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак його належність спадкодавцю підтверджується довідками сільської ради від 12 та 13 листопада 2018 року. Вартість спадкового майна складає: пай площею 7,1 га. 131 055 грн. 35 коп., житлового будинку - 84 700 грн., всього спадкового майна - 215 755 грн. 35 коп. З посиланням на положення статей 392, 1217-1219, 1233, 1247, 1251 та ін. ЦК України, позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку (пай) площею 7,1 га. у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 54-56). Представником третьої особи - [PERSON] . надано суду пояснення щодо позову, зміст яких зводиться до наступного. На думку представника третьої особи, в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки надані позивачем на підтвердження позову докази не підтверджують факт дійсності заповіту, який визнаний нотаріусом нікчемним. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували б право власності [PERSON] на спадкове майно, як і доказів на підтвердження втрати позивачем таких документів. За умови нікчемності заповіту, складеного [PERSON]., та відсутності у останнього спадкоємців першої-четвертої черг за законом, спадкування має здійснюватися третьою особою - [PERSON] , яка є спадкоємицею п`ятої черги (а.с. 98-104). Представником третьої особи - [PERSON] . надано суду пояснення щодо позову, зміст яких зводиться до наступного. На думку представника третьої особи, в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки заповіт, складений за життя [PERSON] на користь позивача, є нікчемним в силу закону через недотримання вимог ст.. 1247 ЦК України щодо часу його посвідчення, а тому спадкування має здійснюватися за законом третьою особою - [PERSON] , яка є спадкоємицею п`ятої черги померлого [PERSON] (а.с. 142-147). В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відзиву на позов не надав. В судовому засіданні представники третіх осіб просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових поясненнях щодо позовної заяви. 28 січня 2019 року позов надійшов до суду (а.с. 2-5). 01 лютого 2019 року судом винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху (а.с.50). 08 лютого 2019 року судом отримано уточнену позовну заяву (а.с. 54-56). 11 лютого 2019 року відкрито провадження у справі (а.с. 57). 13 травня 2019 року судом отримано пояснення представника третьої особи щодо позову (а.с. 97-104). 01 липня 2019 року судом отримано пояснення представника третьої особи щодо позову (а.с. 141-147). 03 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 168). Вислухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовано нормами ЦК України, Законом України «Про нотаріат» ті іншими нормативно-правовим актами. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1); у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина 2) ; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина 3). Відповідно до ч.1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (частина 1); заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина 2); заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина 3); заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (частина 4). Відповідно до ч.1 ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до п.2 ч.1 ст.. 37 Закону України «Про нотаріат», у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти (крім секретних). Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на час вчинення нотаріусом нотаріальної дії), нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (пункти 1,2 ч.1); нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону (частина 2). Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (частина 3); на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову(частина 4). Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (в редакції чинній на час вчинення нотаріусом нотаріальної дії), нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства (п.1 глави 8); нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (абз. 1,2 п.1 глави 13); Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 N 3306/5 (в редакції чинній на час посвідчення заповіту), посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти (п.п. 1.1); посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону (п.п. 1.3); посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування; заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем (абз. 2,4 п.п. 1.4). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с. 47). Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельна ділянка (пай) з кадастровим номером 2320985300:02 :003: 0006, що підтверджено довідками Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області від 04.01.2019 (а.с. 12) та від 13.11.2018 (а.с. 13). Після смерті [PERSON] . приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Кириченко В.В. 16 лютого 2017 року заведено спадкову справу № 19/2017 (а.с. 64-70), згідно якої, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися: 16 лютого 2017 року - [PERSON] (спадкування на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Скориченко А.В. 15.05.2007 за р.№ 1183) (а.с. 65); 03 березня 2017 року [PERSON] (спадкування на підставі заповіту, посвідченого Підгірненською сільською радою Василівського району Запорізької області 30.07.2014 за р.№ 7) (а.с. 66); 04 травня 2017 року - [PERSON] (спадкування за законом, згідно статті 1265 ЦК України) (а.с. 67). 30.07.2014 [PERSON] складено заповіт на ім`я позивача, яким [PERSON] заповів [PERSON] належний йому житловий будинок [ADDRESS] , а також все належне йому майно. Заповіт посвідчено секретарем ради Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області Самойленко Л.О. та зареєстровано в реєстрі за № 7 (а.с. 8). Підставою звернення позивача до суду стала неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відмовою нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Постановою приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Кириченко В.В. від 16 серпня 2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки, на думку нотаріуса, вказаний заповіт є нікчемним в силу недотримання ним норм закону та порушенням положень ст. 1247 ЦК України, якою передбачено зазначення у заповіті місце та часу його складання (а.с. 9). З досліджених судом доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, встановлено, що заповіт, складений 30 липня 2014 року [PERSON] на користь позивача, не містить часу його складання, що є обов`язковою умовою для складання заповітів, відсутність якої, в свою чергу, свідчить про недотримання вимог щодо його форми, а отже, нікчемності самого заповіту, відповідно до вимог ч.1 ст. 1257 ЦК України. Суд критично відноситься до посилань позивача на те, що заповіт [PERSON] є дійсним, ніким не оспорений, а не зазначення в тексті заповіту часу його складання, не впливає на волю заповідача, оскільки волевиявлення [PERSON] було вільним, спрямованим на передачу майна саме [PERSON] , виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Статтею 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Як роз`яснено в пункті 14 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заповіт [PERSON] є нікчемним в силу закону, а діючим законодавством не передбачено можливості визнання заповіту дійсним, а отже посилання позивача на те, що вказаний заповіт є дійсним та ніким не оспорений є безпідставними та на вирішення спору по суті не впливають. З огляду на те, що судом не вирішувалося питання щодо змісту волевиявлення [PERSON] та спрямованості його волі в зв`язку з нікчемністю заповіту через недотримання форми його складення та посвідчення, посилання позивача в цій частині також є неспроможними. Враховуючи, що нікчемний заповіт не тягне за собою правових наслідків, а також приймаючи до уваги наявність нескасованої постанови нотаріуса про відмову позивачці у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав нікчемності заповіту, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] на підставі заповіту. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 2); судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина 12). Відповідно до ст.. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2) ; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4) ; у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5); обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6). Судом встановлено, що третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] сплачено 10 600 грн. адвокату Кочевій І.В. за надання професійної правничої допомоги, що підтверджено ордером адвоката Кочевої І.В. на надання правової допомоги від 29 березня 2019 року, договором про надання правової допомоги від 29 березня 2019 року про надання правничої допомоги між адвокатом Кочевою І.В. та [PERSON] , попереднім розрахунком сум судових витрат від 05 квітня 2019 року, актом виконаних робіт від 18 вересня 2019 року, згідно якого адвокатом Кочевою І.В. надано правничу допомогу позивачу на суму 10 600 грн. та квитанціями від 05 травня 2019 року та 18 вересня 2019 року про отримання адвокатом від третьої особи гонорару на загальну суму 10 600 грн. за виконану роботу (а.с. 86,87, 125, 173-175). Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, а третя особа [PERSON] , в особі її представника, заперечувала проти позову, суд з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, з дотриманням вимог співмірності та розумності, вважає обґрунтованим розмір витрат, понесених третьою особою на надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 000 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь третьої особи [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] сплачено 5 500 грн. адвокату Першину В.М. за надання професійної правничої допомоги, що підтверджено ордером адвоката Першина В.М. на надання правової допомоги від 13 червня 2019 року, договором про надання правової допомоги від 13 червня 2019 року про надання правничої допомоги між адвокатом Першиним В.М. та [PERSON] , попереднім розрахунком сум судових витрат, актом виконаних робіт від 18 вересня 2019 року, згідно якого адвокатом Першиним В.М. надано правничу допомогу позивачу на суму 5 500 грн. та квитанцією від 27 червня 2019 року про отримання адвокатом від третьої особи гонорару на суму 5 500 грн. за виконану роботу (а.с. 132, 134, 153-155, 156, 177). Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, а третя особа [PERSON] , в особі його представника, заперечував проти позову, суд з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, з дотриманням вимог співмірності та розумності, вважає обґрунтованим розмір витрат, понесених третьою особою на надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 000 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь третьої особи [PERSON] .

Outcome: approved