Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, та просила визнати за [PERSON], [INFO], право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позову позивач зазначила, що її чоловік [PERSON], після смерті [PERSON] прийняв спадщину фактично, але так і не отримав правовстановлюючих документів на своє ім'я. В свою чергу позивачу [PERSON], було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та у зв'язку з тим, що її чоловік прийняв спадщину після смерті батька, але свідоцтва про право на спадщину так і не отримав. Позивач в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про підтримання позовних вимог та просила розглянути справу за її відсутності (а.с. 23). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала заяву з прохання розглянути справу за її відсутності, позов визнала в повному обсязі (а.с. 22). Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява в якій він просить розглянути справу у його відсутність та у відповідності до чинного законодавства (а.с. 24). Суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за наявними доказами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та перевіривши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в процесі розгляду справи. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03 червня 1994 року, видане Чкалівською селищною Радою Чугуївського району, Харківської області, актовий запис №24 (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку [ADDRESS], що належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, видане виконкомом Чкаловської селищної ради згідно рішення № 20 від 27 жовтня 1978 року. 05 квітня 1994 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого, все своє майно він залишив рівними частинами своїм дітям [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). На день смерті [PERSON], у вищевказаному домоволодінні, разом з ним проживав [PERSON], який за власні кошти поховав [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 478 від 04 липня 1994 року (а.с. 11). Згідно з технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] був власником вищевказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Чкаловської селищної ради на підставі рішення № 20 від 27 жовтня 1978 року (а.с. 14-15). Вищевказане Свідоцтво було втрачене за невідомих обставин. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, [PERSON], після смерті [PERSON] прийняв спадщину фактично, так як вступив в управління спадковим майном, продовжив проживати в будинку, здійснюючи його обслуговування, поточний ремонт, утримував будинок в належному стані та сплачував відповідні комунальні платежі, але так і не отримав правовстановлюючих документів на своє ім'я. Відповідач отримати свідоцтво на право на спадщину на будинок після смерті батька бажання не виявила. [INFO] помер чоловік [PERSON] - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 травня 2006 року, видане Чкаловською селищною радою Чугуївського району Харківської області (а.с. 9). У житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON] проживала разом з [PERSON] на день його смерті та поховала його за власні кошти, що підтверджується довідкою виконавчого комітета Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 29 від 17 травня 2006 року (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, [PERSON], яка була дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим Чкаловською селищною радою Чугуївського району Харківської області 14 липня 1979 року, актовий запис № 29 (а.с. 7), є спадкоємицею першої черги. Відповідно до ч.3 ст. 1268 спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. [PERSON], звернулася до Чугуївської Державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS], було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та у зв'язку з тим, що її чоловік прийняв спадщину після смерті батька, але свідоцтва про право на спадщину так і не отримав. Відповідно до абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна.

Outcome: approved