Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про виселення з квартири. Позов мотивований тим, що їй належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Цю квартиру ще за час шлюбу їй подарував колишній чоловік - відповідач по справі. Починаючи з 2010 року відносини між ними погіршилися, вони почали часто сваритися, і вона разом з дочкою переїхала проживатидо своєї матері у м. Дрогобич. Рішенням Трускавецького міського суду від 25 листопада 2015 року шлюб між нею тавідповідачем розірвано. Їхня спільна дочка проживала як разом з нею у м. Дрогобич, так і разом з батьком у м. Трускавець, однак через деякий час після розірвання шлюбу її колишній чоловік забрав від дочки ключі від вхідних дверей і більше ні її, ні дочку у цю квартиру не впускав. Вона розуміла, що відповідачу у той період було складно знайти інше житло, тому що він щей здійснював догляд за своїм хворим батьком, тому вона надала йому можливість пожити у її квартирі. На даний час у відповідача є своя квартира [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті батька, де він і проживає впродовж останніх двох років. На даний час вона потребує належну їй квартиру для власного проживання, про що неодноразово повідомляла відповідача, однак на усі її прохання він відповідав агрессивною відмовою. З 2018 року [PERSON] перестав сплачувати рахунки за користування комунальними послугами, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Просить виселити з належної їй на прпаві приватної власності квартири [ADDRESS] [PERSON] без надання іншого житла. Від представника позивачки - адвоката Гирича О.В. на адресу суду надійшла заява про те, що він просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Відповідачу скеровувалися за його зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик у судове засідання, однак конверти з судовими повістками були повернути адресанту у зв`язку відсутністю адресатів за зазначеною адресою. Відповідно до пунктів 91, 99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються в об`єкті поштового зв`язку. Рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» та «Судове повідомлення», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу. Відповідно до ч. ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку або судове повідомлення, не виявлено в місці проживання, повістку або повідомлення під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку чи повідомлення, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відмови адресата одержати судову повістку чи повідомлення особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку або повідомлення, вважається повідомленою. Отже, повідомлення адресата про надходження судової повістки або повідомлення, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами 23 лютого 1995 року було зареєстровано шлюб відділом ЗАГСу Дрогобицького міськвиконкому, який розірвано рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 25 листопада 2015 року, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку. Відповідно до договору дарування квартири від 10 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно таРеєстру прав власності на нерухоме майно № 223794328, сформованої 14 вересня 2020 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . З будинкової книги для прописки громадян, що проживають у квартирі [ADDRESS] , вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Одночасно у ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] перебуває періодично, з червня 2020 року у зазначеній квартирі фактично не проживає, що підтверджується довідкою, виданною головою правління ОСББ «Сокіл-88» Радюк З.Д. 10 вересня 2020 року № 25. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Матеріалами справи встановлено, що відповідач по справі добровільно передав у дар відповідачці квартиру [ADDRESS] у період перебування у шлюбі. Даний договір є чинним та не скасованим. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач, мешкаючи у квартирі [ADDRESS] , за згодою власника набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Фактично право користування житловою площею - сервітут - було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з позивачкою, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивачка, яка є власником спірної квартири, вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом припинення права користування та виселення. Відповідач спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України . Крім того, суд враховує, що відповідач є забезпечений своїм житлом, адже відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Віжповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Встановено, що у відповідача є заборгованість по оплаті за користування квартирою, що проживання з відповідачем є неможливим в одній квартирі, суд вважає, що [PERSON] слід виселити з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність припинити право користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом його виселення.

Outcome: approved