Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Позов обґрунтовано тим, що позивачці [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , який вона успадкувала від матері [PERSON] . У цьому будинку за власні кошти позивачка зробила капітальний ремонт і користувалася ним до повернення її сина - відповідача [PERSON] з м. Запоріжжя в вересні 2018 року. В період її відсутності відповідач уселився в будинок без згоди на це позивачки і з тих пір там проживає, хоча зареєстрований разом із донькою в квартирі [ADDRESS] . Після повернення із закордону із заробітків позивачці не вдалося потрапити в житло, [PERSON] силоміць виштовхав її з будинку, спалив всі її речі, замінив замок на вхідних дверях, побив пральну машину, без дозволу зруйнував стіну в спальній кімнаті та повідомив, що позивачку в будинок не пустить. До останнього часу [PERSON] намагалася влагодити конфлікт у досудовому порядку, неодноразово пробувала домовитись з [PERSON] про добровільне звільнення будинку, однак він навпаки не тільки не залишає будинок, а ще й систематично руйнує його. Межею стало те, що відповідач допустив значну заборгованість по оплаті комунальних послуг та влаштував у будинку кіностудію, в якій здійснює підприємницьку діяльність із надання фейкових журналістських послуг. Також на території будинковолодіння [PERSON] самовільно збудував дерев`яну споруду, в якій також планує займатися підприємницькою діяльністю. Позивачка вважає таке використання житла та прилеглої території не за призначенням недопустимим. Також позивачка зазначає, що спільний побут з відповідачем не веде, утримання будинку проводить за власний кошт і взаємних прав та обов`язків з відповідачем щодо утримання майна та способу проживання в ньому не має. Стверджує, що як власник майна вона позбавлена можливості користуватись своєю власністю. Посилаючись на викладені вище обставини, позивачка просить суд усунути перешкоди в користуванні нею житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] та належать їй на праві приватної власності, шляхом виселення з даного житлового будинку відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] пред`явив зустрічний позов до [PERSON] про встановлення безстрокового сервітуту на право користування земельною ділянкою та житловим будинком за адресою [ADDRESS] , який обґрунтовує тим, що в цьому житловому будинку він проживав із дня свого народження. Його мама - позивачка [PERSON] після народження відповідача віддала його на виховання своїй мамі та бабусі відповідача - [PERSON] та своєму братові [PERSON] і його дружині [PERSON] , а сама переїхала в інше житло. Будинок та всі прибудинкові приміщення по [ADDRESS] побудував його дядько [PERSON] і неодноразово говорив, що все це майно залишиться [PERSON] . Згодом відповідач, коли подорослішав, також допомагав [PERSON] у будівництві. Вони разом побудували прибудову до хати, кухню, хлів, гараж та погріб. У його дядька [PERSON] та тітки [PERSON] не було дітей, тому вони ставилися до відповідача як до рідного сина. Проте здійснити свій намір [PERSON] не зміг та помер у 1992 році у віці 54 роки. Про те, що спірний житловий будинок мав перейти у власність відповідача знала вся родина, оскільки позивачка [PERSON] про це сама неодноразово всім заявляла, а в 2004 році склала заповіт, у якому заповіла йому спірний житловий будинок. Тому відповідач проживає в цьому житловому будинку без реєстрації та використовує дане майно на праві сервітуту, постійно покращує його стан, робить невід`ємні капітальні та поточні ремонти, зберігає в ньому своє майно, обробляє земельну ділянку, регулярно оплачує комунальні послуги. Також вказує, що позивачка ніколи не проживала в житловому будинку на [ADDRESS] , а в 2006 році взагалі виїхала з України в Республіку Італія на заробітки, де постійно знаходилася до 2020 року. У 2018 році позивачка за власним бажанням найняла та оплатила послуги перевізника, який перевіз речі та сім`ю відповідача з м. Києва на постійне проживання до м. Каменя-Каширського. Після повернення [PERSON] з Італії відповідач надав їй комплект ключів від будинку та запрошував її на постійне проживання, але позивачка відмовилася та повідомила, що хоче проживати в будинку сама та змусила їх звільнити житло. В таких діях [PERSON] відповідач вбачає порушення ст. 156 ЖК України, яка передбачає рівність прав у користуванні жилим приміщенням між власником житлового приміщення та членами його сім`ї. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить суд встановити сервітут на право користування ним земельною ділянкою та житловим будинком по [ADDRESS] , як члену сім`ї власника майна [PERSON] , на необмежений час. Ухвалою суду від 01 вересня 2020 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду та об`єднаний в одне провадження з первісним позовом. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримав повністю та не визнав вимог зустрічного позову. Пояснив, що позивачка успадкувала після своєї матері [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . За її відсутності [PERSON] самовільно вселився до цього будинку зі своєю сім`єю та не впускає позивачку до її житла. Відповідач знищив особисті речі [PERSON] та без її дозволу переобладнує житловий будинок. В такий спосіб [PERSON] чинить позивачці перешкоди повноправно володіти належним їй майном. Представник позивачки вказав, що відповідач має інше житло, а саме квартиру [ADDRESS] , де він зареєстрований разом із дочкою [PERSON] . Також зазначив, що встановлення сервітуту на право користування відповідачем спірним житловим будинком буде порушувати майнові права [PERSON] як одноосібного власника цього майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги за первісним позовом не визнав, одночасно підтримавши вимоги зустрічного позову. Вважає, що на законних підставах проживає зі своєю сім`єю в житловому будинку по [ADDRESS] , оскільки вселився туди з дозволу позивачки. Більше того, вона сама найняла та оплатила послуги перевізника, який перевіз його сім`ю з речами до цього будинку з м. Києва. Спірним будинком він користується тривай час, здійснює його поточний ремонт і не чинить позивачці жодних перешкод у його користуванні. На даний час іншого житла в нього немає, оскільки у квартиру [ADDRESS] , де він зареєстрований, [PERSON] його не впускає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що його матері [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] , який вона успадкувала від своєї матері [PERSON] . У цьому будинку позивачка за власні кошти зробила ремонт та планувала там постійно проживати, коли повернеться із заробітків із Республіки Італія. В 2018 році відповідач [PERSON] переїхав з м. Києва до м. Каменя-Каширського та попросив у позивачки тимчасово на строк до трьох місяців розмістися зі своєю сім`єю в її житловому будинку. Проте після повернення [PERSON] в Україну відповідач не впустив її до будинку, спалив її речі, розбив пральну машину та виштовхав із будинку. Крім того, за час відсутності [PERSON] відповідач без дозволу переніс вікно з однієї кімнати в іншу. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] вселився до житлового будинку по [ADDRESS] з дозволу [PERSON] . Більше того, [PERSON] , яка є матір`ю її чоловіка [PERSON] та її свекрухою, неодноразово заявляла, що цей будинок перейде у спадок [PERSON] . Також вказала, що відповідач не псує майна позивачки, а навпаки здійснює його поточний ремонт. Свідок [PERSON] показав, що його рідний брат [PERSON] з дитинства проживав у житловому будинку по [ADDRESS] . Його бабуся [PERSON] , а згодом і його мати [PERSON] неодноразово заявляли, що цей будинок залишиться [PERSON] . У 2018 році позивачка найняла автомобіль та за власний кошт перевезла речі відповідача з м. Києва до свого будинку по [ADDRESS] . За час проживання в цьому будинку [PERSON] здійснював його поточний ремонт, збудував частину господарських споруд. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що проживає по сусідству з [PERSON] . Раніше в цьому будинку проживала [PERSON] , яка пізніше переселилася у квартиру. З того часу позивачка рідко з`являлася в спірному будинку. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення повністю, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Поняття, зміст, порядок здійснення права власності, а також принципи його непорушності визначаються статтями 316-321 Цивільного кодексу України, де зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Отже, чинним законодавством закріплено право власника майна вільно і безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Обмеження власника в реалізації цього права допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Разом із тим, статтею 116 ЖК України передбачені випадки, коли наймача або членів його сім`ї може бути виселено з житлового приміщення без надання іншого житла. Зокрема, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право наймача житла, зокрема члена сім`ї власника житлового будинку, на проживання в будинку захищаються законом лише за умови законного, з дозволу власника, на вселення до житлового приміщення та з дотриманням правил співжиття з іншими його мешканцями. В іншому випадку член сім`ї власника житлового приміщення підлягає виселенню. Наведені норми Житлового кодексу України кореспондуються зі згаданими вище нормами Цивільного кодексу України, які передбачають можливість обмеження права власника майна на користування своїм майном та надання можливості іншій особі користуватися ним лише у випадках та в порядку, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , який вона успадкувала від матері [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Трохимчук С.М. 10 лютого 2000 року (а.с. 5), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 березня 2019 року (а.с. 4). З акту обстеження фактичного проживання, складеного комісією Камінь-Каширської міської ради Волинської області 21 січня 2020 року (а.с. 6) та довідки цієї ж міської ради від 19 березня 2019 року (а.с. 100) встановлено, що у вказаному житловому будинку без реєстрації проживає відповідач [PERSON] та його дочка [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також визнана сторонами в судовому засіданні. Із пояснень сторін та показань свідків [PERSON] , [PERSON] встановлено, що в 2018 році відповідач [PERSON] вселився до спірного житлового будинку з дозволу позивачки. При цьому, як показав свідок [PERSON] , право на користування цим житлом відповідач отримав тимчасово, на строк до трьох місяців. Також із показань допитаних у суді свідків встановлено, що відповідач перешкоджає позивачці на власний розсуд користуватися належним їй житловим будинком по [ADDRESS] , перешкоджає їй у доступі до свого майна, частину з якого знищив, з приводу чого між ними існує конфлікт. Встановлені обставини дають суду підстави вважати, що в даному випадку майнові права [PERSON] , як власника майна, порушуються внаслідок протиправної поведінки відповідача. Тому з наведено суд робить висновок, що в даному спорі належним способом захисту порушеного права власника майна [PERSON] на вільне володіння своїм майном є зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачкою належним їй житловим будинком та звільнити його. При цьому суд зазначає, що застосування такого способу захисту майнових прав позивачки не порушить гарантованого законом права відповідача на житло, оскільки він забезпечений житловою площею, маючи право на проживання в квартирі [ADDRESS] , відсутність доступу до якої, про що стверджує [PERSON] , нічим не підтверджена. З цих же мотивів суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про встановлення сервітуту на право користування ним земельною ділянкою та житловим будинком по [ADDRESS] , як члену сім`ї власника майна [PERSON] , на необмежений час. Крім того, із суті поняття сервітуту, яке визначене частиною 1 ст. 401 ЦК України, випливає, що підставою для надання особі права користування чужим майном (сервітут), зокрема щодо земельної ділянки або іншого нерухомого майна, є задоволення потреб цієї особи, які не можуть бути задоволені іншим способом. Необхідність встановлення сервітуту щодо спірного житлового будинку [PERSON] в зустрічному позові обґрунтовує потребою в забезпеченні його житлом у зв`язку з відсутністю іншого помешкання. Проте, як встановлено під час розгляду справи, таке твердження є надуманим, оскільки відповідач забезпечений житлом - квартирою [ADDRESS] . Отже не можна вважати, що встановлення сервітуту на право користування [PERSON] житловим будинком по [ADDRESS] є єдиним можливим способом забезпечення його житлових потреб. Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що усунення перешкод у користуванні позивачкою належним їй житловим будинком шляхом виселення з нього відповідача без надання йому іншого житла буде належним та ефективним способом захисту її майнових прав та буде відповідати загальним принципам діючого законодавства щодо непорушності права власності. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, задовольняючи первісний позов повністю та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на сплату судового збору.

Outcome: approved