Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, про розірвання шлюбу з відповідачем, [PERSON] та стягнення з нього аліментів на її користь на утримання їх спільної дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку(доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов мотивує тим, що з 03.12.2011 року перебуває з зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитину, [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини фактично припинились, спільне господарство не ведеться, шлюб носить лише формальний характер. Але оскільки дитина проживає з позивачем, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини. В судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву (вх. № 32174 від 06.10.2016 року) про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 26). Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву (вх. 34962 від 27.10.2016 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення (а.с. 31). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи підтримання позовної заяви позивачем та визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, 03.12.2011 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1055. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка: [PERSON], дружини: [PERSON]. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії 1-ОЛ № 058530 від 03.12.2011 року (а.с. 4). Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, не ведуть спільне господарство, між собою втратили порозуміння, мають різні характери і погляди на життя, примирення не бажають. Дані обставини свідчать про неможливість примирення подружжя та збереження сімї. За змістом статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. Згідно частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За приписом частини першої статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. У відповідності до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За вказаних обставин, враховуючи, що сімейні стосунки між подружжям не склалися, як зазначено в позові, через різні погляди на сімейне життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, намірів зберегти сімю у сторін немає, суд вважає встановленим, що за зазначених вище обставин збереження сімї буде суперечити інтересам сторін у справі. Шлюб сторін існує формально і може бути розірваний. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОЛ № 130702 від 19.06.2012, про що складено відповідний актовий запис за № 1093 (а.с. 5), яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, що не заперечується відповідачем та підтверджується актом від 18.08.2016 року, посвідченого начальником Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 4» (а.с. 8). Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. Статтею 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав малолітньої або неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина перша статті 181 Сімейного кодексу України). Частиною першою статті 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати, тощо) не повинні порушувати її права. При цьому, розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у статті 182 Сімейного кодексу України. Договір має бути укладено письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із ним, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Домовленість між батьками щодо утримання дитини відсутня. Згідно з частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку(доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В силу статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, при цьому суд враховує, що дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Крім того, за частиною четвертою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом зясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. У відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави за позовну вимогу про стягнення аліментів, а рішення суду в частині стягнення аліментів допускає до негайного виконання, в межах платежу за один місяць.

Outcome: approved