Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому прохала поновити її на попередньому місці роботі та стягнути з Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська (далі Училище) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги з початку мотивувала тим, що починаючи з 31 серпня 1998 року вона на підставі трудового контракту працювала в Училищі на посаді викладача математики, електротехніки, фізики та інформатики. 01 вересня 2014 року з нею в чергове було переукладено контракт, строком дії до 31 серпня 2015 року. Наказом від 27 серпня 2015 року її було звільнено із займаної посади з 31 серпня 2015 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням терміну дії контракту. Підставою вказаного позову [PERSON] зазначила те, що адміністрацією Училища не було продовжено з нею трудові відносини та переукладено контракт у звязку із особистими неприязними стосунками, що склалися між нею та директором Училища [PERSON] 23 березня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із заявою про зміну підстав позову, залишивши предмет позову та зміст позовних вимог незмінними. В зазначеній заяві підставою для задоволення своїх вимог [PERSON] зазначила ту обставину, що її було прийнято на роботу до Училища наказом №78-к від 31.08.1998 року за її особистою заявою, а контракт від 31 серпня 1998 року було підписано вже після винесення наказу №78-к. В зазначеному наказі відсутні посилання на строковий характер трудового договору чи обовязковість укладення контракту, тому вона вважає, що з нею було укладено трудовий договір на невизначений строк. За таких обставин, подальше укладення з нею контракту, [PERSON] вважає незаконним та порушенням ч.3 ст.24 КЗпП України (а.с.92). Таким чином, позивачка [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що після укладення з нею трудового договору на невизначений термін, дирекцією училища було істотно змінено умови її праці та без її згоди переведено на контрактну основу. Позивачці [PERSON] розяснено судом правові наслідки зміни підстав позову, що виходячи із змісту засади диспозитивності цивільного процесу, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні своїх вимог саме з підстав, викладених в заяві про зміну підстав позову від 23 березня 2016 року. Крім того, уточнила свої вимоги в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та остаточно прохала стягнути з відповідача 30402 грн. (а.с.108). Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність вимог позивачки та порушення нею строків позовної давності. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази, суд виходить з того, що у відповідності з ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 3 статті 54 Закону України «Про освіту»\~педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Відповідно до частини 3 статті 21 КЗпП України\~контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки [PERSON] 31 серпня 1998 року її прийнято на посаду викладача Професійно-технічного училища №15 (далі ПТУ №15). Підставною для прийняття [PERSON] на роботу стало укладення 31 серпня 1998 року між дирекцією ПТУ №15 та позивачкою трудового договору на контрактній основі, згідно якого [PERSON] приймається на роботу на посаду викладача з кваліфікацією спеціаліст з 31 серпня 1998 року строком на два роки з 31 серпня 1998 року по 31 серпня 2000 року (а.с.23). З пункту 11 даного контракт вбачається, що цей контракт припиняється після закінчення строку його дії. У подальшому між позивачкою [PERSON] та дирекцією Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська, який є правонаступником ПТУ №15, контракт переукладався щороку. Останній раз 29 серпня 2014 року строком на один рік з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року (а.с.4). Відповідно до п.6.2. Контракту, підставами для розірвання контракту є, в тому числі, закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контакт не може «переходити» в договір на визначений строк відповідно до п.2 ст.36 Кодексу законів про працю, коли кожна із сторін не поставить питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін (п.6.2.1. Контракту). На виконання вимог п.6.2.1. Контракту, 30 червня 2015 року [PERSON], під особистий підпис, була повідомлено дирекцією Училища про припинення терміну дії контракту 31.08.2015 року, про те, що дирекція Училища не має наміру продовжувати з нею контракт та про майбутнє звільнення (а.с.7). Наказом по Вищому професійному гірничому училищу м.Комсомольська №126/к від 25 серпня 2015 року [PERSON] звільнено з посади викладача з 31 серпня 2015 року у звязку з закінченням терміну дії контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.8). З даним наказом позивачка ознайомлена 27 серпня 2015 року (а.с.8), що підтверджується її особистим підписом. В день звільнення вона отримала трудову книжку та кінцевий розрахунок. Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] відбулося у відповідності до положень, закріплених п.3 ст.21, п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, з дотриманням умов, визначених трудовим контрактом, тому підстави для задоволення вимог позивачки про її поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Під час судового розгляду та в заяві про зміну підстав позову позивачка [PERSON] наполягала на тому, що із тексту наказу №78-к від 31 серпня 1998 року, яким її було прийнято на посаду викладача, вбачається, що в ньому не зазначено про строковий характер трудового договору та про обовязковість подальшого укладення контракту. Тому вона вважає, що з нею було укладено трудовий договір на невизначений термін, а послідуюче укладення контракту та її звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України є незаконним. Проте, зазначені доводи позивачки та її представника, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Так, відповідно до абз.2 п.9 Положення про порядок укладення контрактів при прийняті прийнятті (наймі) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19 березня 1994 року №170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (далі Положення), контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановлено у контракті за угодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що зазначені вище первинний контракт з працівником та наказ №78-к датовані однією датою (31.08.1998 року), що в контексті абз.2 п.9 Положення, дає суду підстави дійти висновку, що цей наказ є похідним від контракту, тому відсутність в його тексті посилання про строковий характер трудового договору, для вирішення цього спору значення не має. В судовому засіданні [PERSON] визнала ту обставин, що між нею на дирекцією Училища контракт переукладався щороку, починаючи з 2000 і закінчуючи 2014 роком, при цьому дії адміністрації нею не оскаржувалися. З огляду на викладене, посилання позивачки на зміст наказу №78-к та записів в її трудовій книжці як на підтвердження факту укладення з нею трудового договору на невизначений термін, суд вважає хибними. Під час судового розгляду справи представник позивачки стверджував, що строкові трудові договори з [PERSON] переукладалися неодноразово, через що, у відповідності до ч.2 ст.391 КЗпП України, їх слід вважати такими, що укладені на невизначений строк, у зв'язку з чим звільнення позивачки з роботи за спливом строку дії контракту є незаконним. Однак, з такими твердженнями погодитися не можна, так як пунктом 8 ч.1 ст.36 КЗпП України\~встановлено, що\~підставою припинення трудового договору передбачено підстави, зазначені в контракті. Відповідно до змісту ч.2 ст.\~23 та ч.2 ст.391 КЗпП України\~трудові договори, що були\~переукладені\~один\~чи\~декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, тобто щодо\~строкових трудових договорів укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору. З огляду на викладене, наведенні твердження представника позивача ґрунтуються на довільному та хибному тлумаченні норм чинного законодавства, оскільки строковий трудовий договір, укладений між позивачкою та відповідачем у формі контракту, був обумовлений характером роботи, а позивачку віднесено до категорії працівників, які працюють за контрактом, на підставі закону. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 26 грудня 2012 року у справі №6-156цс12, 09 грудня 2014 року, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем трудового законодавства при звільненні [PERSON] з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України, тому вважає, що в задоволенні її позову необхідно відмовити повністю. У звязку із звільненням позивача від оплати судового збору, його необхідно прийняти на рахунок держави, згідно вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed