Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми позики, який мотивований тим, що 24.04.2015 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу кошти в сумі 50000,00 грн., а остання зобовязалася повернути кошти щомісячними платежами по 3400,00 грн. до 15 числа кожного місяця, вносячи ці платежі в касу «Ідея банк» в рахунок погашення отриманого позивачем кредиту. В порушення умов вказаного договору, відповідач неправомірно своєчасно не сплачувала належні платежі, заборгованість за кредитом становить 58\~375,47 грн., в той же час коли кредит отриманий в сумі 58016 грн. Позивач вказує на порушення відповідачем умов договору та зазначає, що договір позики не містить строку виконання, а тому вона звернулася з вимогами про повернення коштів в сумі 50000,00 грн. Відповідач не відреагувала на вказані звернення поверненням коштів, а тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та просить стягнути на її користь неповернуту суму позики в сумі 50\~000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву відповідно до якої просила розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Виконавши ухвалу суду, відповідно до якої було визнано її явку обовязковою для дачі пояснень, позивач в судовому засіданні, яке відбулося 02 березня 2016 року, не заперечувала щодо заочного розгляду справи та пояснила, що кошти за кредитним договором, укладеним між нею та ПАТ «Ідея Банк» вносить відповідачка, однак не належним чином здійснює платежі, позивачка жодного платежу не здійснювала, квитанції щодо цього в неї відсутні. Надалі судове засідання проведене з урахування заяви позивача про розгляд справи у її відсутність, що відповідає положенню ст.158 ЦПК України. Відповідач у судове засідання вкотре не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобовязань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 24 квітня 2015 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] укладений договір, згідно якого відповідач отримала кошти в сумі 50000,00 грн. та зобовязувалася щомісячно вносити грошові кошти в сумі 3400,00 грн. як погашення заборгованості в касу «Ідея Банк» не пізніше 15 числа. Суд приходить до висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. Суд звертає увагу, що вказаним договором сторони розстрочили виконання та визначили строки погашення щомісячних платежів, а саме: щомісячно не пізніше 15 числа шляхом внесення коштів в сумі 3400,00 грн. в касу «Ідея Банк», а тому суд не бере до уваги твердження позивача про відсутність в договорі позики строку її повернення. При цьому звертає увагу на пояснення позивачки, дані в судовому засіданні, та визнання нею обставин про внесення [PERSON] платежів в касу банку в рахунок виконання зобовязань по кредитному договору №Z06.170.72183 від 16.04.2015 року, укладеному [PERSON] з ПАТ «Ідея Банк», та не здійснення позивачкою платежів по цьому договору до даного часу. В силу ст.61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Як вбачається з виписки про рух коштів по рахунку [PERSON] про внесення коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості згідно договору №Z06.170.72183 від 16.04.2015 року, наданого банком, за період з 25.05.2015 року по 14.03.2016 року на рахунок [PERSON] в рахунок погашення заборгованості внесено 34\~084 грн. Суд звертає увагу, про визнання позивачем тієї обставини, що кошти внесені відповідачем [PERSON] Разом з тим, суд зауважує, що строки внесення платежів та суми платежів не відповідають умовам визначеним сторонами договором від 24 квітня 2015 року. Зокрема, з виписки слідує, що кошти вносилися 25 травня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 03 липня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 21 серпня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 16 вересня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 02 жовтня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 16 жовтня 2015 року в сумі 564,00 грн., 16 жовтня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 08 грудня 2015 року в сумі 3450,00 грн., 17 грудня 2015 року в сумі 3340,00 грн., 18 січня 2016 року в сумі 3450,00 грн. та 19 лютого 2016 року в сумі 3240,00 грн., що не відповідає умовам договору. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти \~виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини, що залишилась, та сплати процентів належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як вбачається з позовної заяви, позивач, звертаючись до суду, просить стягнути на її користь неповернуту суму позики в сумі 50\~000,00 грн. Разом з тим, зважаючи на встановлені судом обставини справи, суд не вбачає підстав для повного задоволення позову. Судом встановлено прострочення повернення позичальником частин позики та внесення відповідачкою коштів в сумі 34\~084,00 грн., а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 15\~916 грн. ( 50 000,00 грн. 34 084,00 грн.). При цьому суд вважає необґрунтованими посилання позивача на положення ч.3 ст.612 ЦК України, оскільки заявлена позивачем сума не є збитками в розумінні положень цієї статті. До того ж позивач просила стягнути саме суму позики. Щодо посилання позивача на кредитний договір та наявний розмір заборгованості, то суд звертає увагу, що виконання зобовязань за цим договором є зобовязаннями позивача, а не відповідача. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 175,45 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial