Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просила визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Опель Астра», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], і зобовязати [PERSON] виплатити 50% вартості автомобіля у сумі 75450 грн., та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона перебувала у шлюбі протягом 2002-2014 років з [PERSON], який розірвано Чугуївським міським судом Харківської області та від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними придбано квартиру, земельну ділянку та автомобіль «Опель Астра». Чугуївським міським судом у 2014р. проведений розподіл спільно нажитого майна і за нею визнано право власності на ? частину квартири, ? частину земельної ділянки та ? частину автомобіля. Автомобілем користується колишній чоловік, а їй користуватися не дає і матеріальну компенсацію за володіння та користування автомобілем не виплачує. Тому вона просить визнати за відповідачем право власності на автомобіль, а їй виплати грошову компенсацію за 1/2 частину цього автомобіля, оскільки виділ належної їй частки в натурі не можливо без втрати її цільового призначення. Також у позові вона зазначила, що вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу сплати компенсації, але відповідач категорично відмовився, і тому вона вимушена звернутися до суду. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що відповідач категорично відмовляється сплачувати гроші та користуватися автомобілем не дає. Відповідач у судовому засіданні проти виплати компенсації за 50 % автомобіля відмовляється, пояснивши суду, що не має коштів на сплату компенсації, оскільки працює у державній установі і отримує не велику заробітну плату. Також відповідач добавив, що він не перешкоджає позивачу користуватися автомобілем, але вона до нього з цим питання ніколи не зверталась. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який 02.09.2014р. Чугуївським міським судом розірвано, на підтвердження чого надана копія рішення суду у справі № 636/2431/14-ц (провадження № 2/636/1299/14) (а.с. 27). 22.06.2015р. Чугуївським міським судом Харківської області проведено поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: визнано право власності за [PERSON] на ? частку автомобіля «Опель Астра», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], за [PERSON] право власності на ? частку вказаного автомобіля, про що свідчить рішення суду у справі № 636/2672/14-ц (провадження № 2/636/66/15) (а.с. 7, 8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факти встановлені судами при розгляді цивільної справи № 636/2672/14-ц (провадження № 2/636/66/15) не підлягають доказуванню в даному судовому процесі. Судом також встановлено, що автомобіль «OPEL ASTRA», легковий седан-В, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований за [PERSON], що підтверджується технічним паспортом на автомобіль серії САХ № 465549 (а.с. 9). Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу, складеного 24.01.2017 року оцінщиком ФОП [PERSON], ринкова вартість автомобіля марки «OPEL», моделі «ASTRA», легковий седан-В, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], яка визначена як середня ринкова вартість моделі автомобіля даної марки і моделі, 2006 року випуску, становить 150900,00 грн. без ПДВ (а. с. 10-20). Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Згідно наданого рішення суду поділу майна суд виходив з того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грошима. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду; за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми; у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. При цьому, відповідно до п. 22 зазначеної постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, і жодною із сторін не вчинено дій, передбачених ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України, і відповідач не бажає сплачувати грошову компенсацію, визначену позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.. Таким чином, сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. Однак, враховуючи, що позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового та майнового характеру, а сплачений судовий збір лише за позовну вимогу немайнового характеру, суд приходить до висновку про необхідність, відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, сплату судового збору за ставками встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, стягнення з позивача на користь держави судового збору за позовну вимогу майнового характеру, розмір якого, відповідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подана до суду, і дорівнює 754,50 грн. (вартість компенсації 75450,00 грн. х 1%), про що зазначено в ухвалі суду від 10.03.2017р. про відкриття провадження у справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed