Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Остриківської сільської ради Токмацького району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. В обґрунтування позову зазначено, що в квітні 2005 року між нею та [PERSON], [INFO], була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого по вул. Набережна, 22 в селі Фабричне Токмацького району Запорізької області. Зазначений будинок на той час належав [PERSON] 08 квітня 2005 року вона сплатила гр. [PERSON] грошові кошти в сумі 1\~500,00 гривень в рахунок придбаного житлового будинку, про що власниця будинку склала розписку на її імя. Кошти передавалися в присутності опікуна [PERSON] - її рідного брата [PERSON]. Після отримання грошових коштів [PERSON] знялася з реєстрації та виїхала проживати до [PERSON] за адресою : м. Молочанськ, вул. Космічна, 31. [PERSON] передала позивачу копію паспорту, ключі від житлового будинку, оригінали документів на право власності на будинок та технічну документацію на нього, при цьому зобов'язався з'явитися до нотаріальної контори, щоб нотаріально посвідчити фактично укладений і виконаний сторонами в повному обсязі договір купівлі-продажу. Своєчасно це питання вирішено не було в звязку із станом здоровя [PERSON] 25 листопада 2009 року [PERSON] померла. Спадкоємці (брат - [PERSON] ) не прийняв спадщину і на зазначений будинок не претендує. Починаючи із 2005 року вона стала проживати в спірному будинку та мешкає в ньому до цього часу. За кошти своєї сім'ї вона відремонтувала будинок, зробила до нього прибудову, відремонтувала господарські будівлі. Будинок та присадибну ділянку утримує в належному стані. Вважає, що весь цей час, а саме з 2005 року по теперішній час добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком як власник. Вона не має можливості оформити право користування земельною ділянкою в зв'язку з тим, що не визнано у встановленому законом порядку за нею право власності на житловий будинок. У звязку з чим звернулася до суду позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. Посилаючись на ці обставини, просила визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: 71752, вул. Набережна, 22, село Фабричне Токмацького району Запорізької області, за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позові та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився проте надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, позовні вимоги визнають в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не зявився, по час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог виходячи з того, що визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. При цьому судам слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання відповідачем позову у цій справі не є вирішальною обставиною за відсутності підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи суд дійшов наступного висновку. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] належав на праві власності житловий будинок разом з належними будівлями та спорудами, який знаходиться в с. Фабричне по вулиці Набережній за № 22, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 19.04.2002 року (а.с. 12). Житловий будинок, який розташований в с. Фабричне по вулиці Набережній за № 22, зареєстрований в Токмацькому районному бюро технічної інвентаризації «Малі-44» на праві власності за [PERSON], про що свідчить реєстраційний напис (а.с. 12 зворотна сторінка). У реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Набережна, 22, с. Фабричне, Токмацького району, Запорізької області, що підтверджується інформаційною довідкою від 05.01.2016 № 51433757. Згідно технічного паспорту на житловий будинок приватного фонду по вул. Набережна, № 22, власником будинку, цілої частки, зазначено [PERSON] (а.с. 13-15). Відповідно до рішення № 54 виконавчого комітету Остриківської сільської ради Токмацького району Запорізької області від 26 серпня 2004 року [PERSON] було призначено піклувальником над хворою сестрою [PERSON] (а.с. 18). Згідно розписки від 08.04.2005 року, [PERSON] в присутності [PERSON] отримала від [PERSON] суму в розмірі 1\~100,00 грн. (тисячу сто гривень) та 400,00 грн. (чотириста гривень) за продаж будинку, який знаходиться за адресою: Токмацький район, с. Фабричне, вул.. Набережна, 22. Правовстановлюючі документи передані [PERSON], про що зазначено в розписці, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 9). В довідці виданій виконкомом Остриківської сільської ради Токмацького району Запорізької області від 20.10.2015 року за № 893 , зазначено, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з квітня 2005 року. Будинок знаходиться у відмінному стані є присадибна ділянка, яка вчасно обробляється, вирощується городина для власного використання, є садок, виноградник (а.с. 17). 25 листопада 2009 року [PERSON] померла у віці 67 років, про в книзі реєстрації смертей 26 листопада 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 113, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 156338 від 26 листопада 2009 року (а.с. 11). Як на підставу добросовісного заволодіння будинком позивач посилається на розписку [PERSON] від 08.04.2005 року, яка була укладена в присутності піклувальника [PERSON] Як пояснила позивач в судовому засіданні дозволу органу опіки та піклування на відчуження житлового будинку належного [PERSON] не було, оскільки вона є юридично необізнаною особою, і про необхідність надання такого дозволу не знала. Про необхідність нотаріального посвідчення договору-купівлі продажу також не знала, вважала що в судовому порядку в будь-який момент можна врегулювати вказані правовідносини. На момент видачі зазначеної розписки відносини між сторонами були врегульовані нормами Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 55 ЦК України передбачено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Відповідно до положень ч. 3 ст. 69 ЦК України піклувальник зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. З огляду на положення ст. 71 ЦК України, піклувальники, здійснюючи свої права та обов'язки стосовно підопічного, діють самостійно. Однак деякі юридичні дії, а саме: відмова від майнових прав підопічного; видача письмових зобов'язань від імені підопічного; укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладення договорів щодо іншого цінного майна, з метою якнайповнішого дотримання інтересів підопічних та інші, вони мають право здійснювати лише з дозволу органу опіки та піклування. В даному випадку дозволу органу опіки та піклування на відчуження житлового будинку належного [PERSON] не було. Крім того, статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі статтею 220 Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий є нікчемним. Юридична необізнаність особи не є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За розясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі письмової угоди купівлі-продажу (розписки) укладеної між сторонами, тобто за волею колишнього власника. Так, добросовісність [PERSON] на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається [PERSON] Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Відтак, підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою у листі від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності. Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed