Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визначити місце мешкання дитини - [PERSON], [INFO], із нею. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з [PERSON] з 26 березня 2004 року по 18 листопада 2011 року вони знаходились у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу дитина залишилася жити разом із позивачем. Відповідач двічі викрадав сина зі школи у грудні 2013 року та у січні 2014 року, утримував сина у себе. Дотепер сторони не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач створила умови для проживання дитини з нею, її гармонійного розвитку, забезпечення належного виховання тощо. Вважає, що перебування сина у родині відповідача негативно впливає на його виховання та здоров'я, оскільки син бажає проживати з матір'ю, а відповідач не може дати дитині належного виховання, розвитку, матеріального забезпечення. У зв'язку з тим, що між сторонами не досягнуто згоди відносно місця проживання сина, позивач просила визначити місце проживання дитини з нею. Позивач просила розглянути справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, у разі відсутності у судовому засідання відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Додатково надала письмові пояснення, згідно з якими зазначила, що під час розгляду справи судом вона з'ясувала, що її син [PERSON] знаходився у м. Одесі, де проживав з колишньою дружиною відповідача, який у цей час перебував у закордонному рейсі, залишивши сина у сторонньої людини. Ці обставини зумовили те, що позивач забрала сина і перевезла до м. Маріуполя за своїм місцем проживання. Відповідач повторно у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає, що причини неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, не є поважними, у зв'язку з чим зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради просив розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 110, 212-214 ЦПК України суд виходить з такого. Судом установлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 листопада 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] 28 січня 2014 року уклала шлюб з [PERSON] На теперішній час неповнолітній син сторін - [PERSON] проживає в родині матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де і зареєстровано місце проживання дитини. Згідно з довідкою про склад родини від 22 грудня 2016 року, наданою ЖБК «Березка», за зазначеною адресою зареєстровані і проживають також [PERSON] і [PERSON] Зазначене підтверджується і актом соціального інспектування від 23 січня 2014 року № 7, складеного спеціалістами служби у справах дітей та молоді Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради. [PERSON] за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягалася. З фотокопії довідки від 10 лютого 2017 року № 34, виданої Маріупольською загальноосвітньою школою № 9, вбачається, що [PERSON] з 10 лютого 2017 року є учнем 7 класу даної школи. Згідно з висновком Органу опіки і піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 21 червня 2017 року, наданого суду на виконання вимог ст. 19, 161 СК України, вбачається, що орган опіки вважає за доцільне залишити вирішення питання про визначення місця поживання малолітнього [PERSON] на розсуд суду. Відповідно до вимог ст. ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб, обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. За змістом ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Судом установлено, що на теперішній позивач забрала дитину, яка проживала з колишньою дружиною відповідача, тобто фактично в родині сторонньої людини, будучи позбавлена батьківського піклування. [PERSON] одружена, має постійне місце проживання, джерело існування, створює умови для проживання, виховання та розвитку сина, прагне розвивати здібності дитини, що на думку суду відповідає інтересам дитини, у свою чергу відповідач не скористався своїми правами, передбаченими ЦПК України, та не довів наявність виняткових обставин для визначення місця проживання сина саме з ним. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує право на свободу пересування і вільний вибір місця проживання, що передбачено нормами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і з урахуванням положень ст. 29 ЦК України вважає за необхідне визначити місце проживання дитини - [PERSON] разом із матір'ю, що не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною і не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов'язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з мамою, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. Суд, з огляду на встановлені обставини справи, ураховуючи, що у висновку органу опіки та піклування не вказано виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої дитини, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини саме з матір'ю. Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, який за змістом ч. 2 ст. 214 та ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в сумі 551 грн 20 коп.

Outcome: approved