Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , Ямпільської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання, в якій просила визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 17.08.2017 між нею та [PERSON] ( [PERSON] ) було укладено договір Дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира зареєстрована за нею - [PERSON] . Відповідно до копії домової книжки у цій квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживають двоє людей, а саме: вона та відповідач [PERSON] ( [PERSON] ). Відповідач зареєстрована за вказаною адресо, хоча фактично, з дня прописки та по даний час в квартирі не проживає та не з`являється. Факт реєстрації відповідача у квартирі, що належить їй, порушує її право власності на дану квартиру, оскільки позбавляє її можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. 02 липня 2021 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у цій справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 22 липня 2021 року. Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Представник відповідача Ямпільської міської ради відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Заяви, клопотання: відсутні. Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.18-22), про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорту громадянина України (а.с.5) судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у місті Таллін Естонія, зареєстрована у [ADDRESS] . Із копії Договору дарування квартири від 17.08.2017 (а.с.7) та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №94870674 від 17.08.2017 (а.с.8) судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Квартиру їй подарувала [PERSON] (до зміни прізвища та імені [PERSON] ). Із копії Домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] (а.с.7) та акту обстеження домоволодіння від 09.04.2021 (а.с.12) судом встановлено, що мати [PERSON] - відповідач [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] , яка належить позивачці. Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.04.2018 (а.с.11) судом встановлено, що [PERSON] зареєструвала шлюб 18 квітня 2018 року з [PERSON] і змінила своє прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] ». Дослідивши усі докази в їх сукупності, та беручи до уваги документально підтверджені доводи позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що позивач на законних підставах володіє квартирою, і дійсно в належній їй квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.4 ст.156 ЦК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Судом встановлено, що відповідач є зареєстрованою у квартирі [ADDRESS] . Проте, відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу, не веде спільне господарство, її особисте майно у квартирі відсутнє, остання не бере участі в утриманні житла. Тому, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими. Судом встановлено, що відповідач втратила право користування спірним житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до задоволення. Оскільки позовні вимоги задоволено, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №N1A3O4963М від 24.06.2021, за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 908 гривень.

Outcome: approved