Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення п`ятої сесії сьомого скликання Івановецької сільської ради від 5 квітня 2016 року №82 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] » (надалі - Рішення). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач не погоджувала меж суміжних земельних ділянок, а вся документація, виготовлена відповідачем (2) з її підписами, є підробленою. Внаслідок таких дій, [PERSON] виготовив та зареєстрував земельну ділянку за адресою [ADDRESS] з порушенням норм земельного законодавства та самовільно захопив частину її земельної ділянки площею 0,0045 га. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 106, 107, 120, 198 Земельного кодексу України. Від відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він висловив свою незгоду із заявленим позовом. Зазначає, що позивачем власноручно підписано акт погодження земельної ділянки та акт прийому-передачі межових знаків, доказів підроблення підпису позивачем не надано. Надані позивачем довідки, схеми не підтверджують площу, розміри, межі земельної ділянки, яка перебуває у її володінні. Також просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача. У поданій відповіді на відзив позивач наголосила на тому, що акти підписані не нею, а належна їй земельна ділянка є меншою за площею, ніж та, що виділена її матері. Також вказує на те, що про порушення свого права вона дізналася тільки в травні 2019 року, тому нею не пропущений строк позовної давності. Від представника позивача надійшло до суду клопотання про відкладення судового розгляду справи, у зв`язку з неможливістю її участі в судовому засіданні, у зв`язку з перебуванням на лікуванні позивача. Вказане клопотання судом відхиляється з огляду на наступне. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. На підставі ухвали суду від 10 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що на підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. За змістом п. «г» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про скасування Рішення та навів підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення прав позивача на землю та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, яка передана у власність відповідачу (2). В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи. З наданої позивачем копії Довідки від 27 листопада 2020 року №440/02-27 вбачається, що згідно з останніх архівних даних у Івановецькій сільській раді, земельна ділянка площею 0,2600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд була виділена її матері - [PERSON] (а.с. 9). В свою чергу, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.09.2007, а.с. 12). На підставі рішення другої сесії сьомого скликання (перше пленарне засідання) від 11 грудня 2015 року №21 (а.с. 21) [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту відведення у власність земельної ділянки в натурі на місцевості орієнтовною площею 0,1408 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в межах Івановецької сільської ради, розташованої в [ADDRESS] , а також рекомендовано йому звернутися до землевпорядної організації з метою замовлення робіт по розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, та після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в натурі на місцевості розробити та погодити згідно норм чинного законодавства. Відповідно до акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 18.01.2016 межі земельної ділянки на території [ADDRESS] площею 0,1408 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд закріплені в натурі (а.с. 22). Акт підписаний власниками/користувачами суміжних земельних ділянок, в тому числі згаданий містить підпис позивача. Також 18.01.2016 підписано акт погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами (а.с. 23). Рішенням (а.с. 14) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,1408 га за рахунок земель комунальної власності Івановецької сільської ради у власність [PERSON] у [ADDRESS] ; земельну ділянку передано у власність [PERSON] , та такій присвоєно кадастровий номер 2122783200:102:0046. 15 жовтня 2019 року комісією у складі сільського голови с. Іванівці, депутатів Івановецької сільської ради у присутності [PERSON] проведено обстеження земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] та виявлено, що [PERSON] виготовив та зареєстрував земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з порушенням земельного законодавства самовільно захвативши без згоди [PERSON] частину земельної ділянки площею 0,0045 га, про що складено акт обстеження земельної ділянки (а.с. 16). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом частини першої статті 374 Цивільного кодексу України та статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно зі статтею 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 121 Кодексу передбачено, що громадяни України мають право на безкоштовну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Як свідчать дані оскаржуваного за предметом позову Рішення (а.с. 14), спірна Земельна ділянка була надана відповідачу (2) на підставі статті 122 Земельного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно зі статтею 106 Кодексу власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 Кодексу передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Враховуючи викладене, Івановецька сільська рада, у межах своїх дискреційних повноважень, передбачених статтею 12 Земельного кодексу наділена правом на розпорядження землями територіальної громади, зокрема і щодо передачі земельних ділянок з комунальної власності у власність фізичній особі. Таким чином, передання Івановецькою сільською радою у власність Земельної ділянки відповідачу (2) на підставі Рішення було здійснено в межах юрисдикційних повноважень вказаного органу місцевого самоврядування. Частиною другою статті 152 Кодексу передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої ст. 155 Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята стаття 158 Кодексу). Таким чином, [PERSON] як землекористувач, має право на звернення до суду за захистом порушеного, не визнаного або оспорюваного права. Передаючи на розгляд даний позов щодо визнання незаконними та скасування Рішення [PERSON] посилається на те, що вона є користувачем земельної ділянки, що є суміжною до відведеної [PERSON] земельної ділянки, а накладення частини земельної ділянки, відведеної у власність останньому, призвело до зменшення площі належної їй земельної ділянки. Однак, на підтвердження своїх доводів позивачем надано лише довідку від 27 листопада 2020 року №440/02-27 про виділення її матері земельної ділянки площею 0,2600 га та акт обстеження земельної ділянки від 15 жовтня 2019 року. Разом з тим, надана позивачем довідка органу місцевого самоврядування не містить планів відводу позивачу земельної ділянки. Відсутніми є також акти щодо встановлення та закріплення меж в натурі з описом межових знаків чи лінійних межових споруд і їх прив`язок до існуючих будівель чи пунктів державної геодезичної мережі. В свою чергу, питання щодо накладення земельних ділянок може бути вирішене лише за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої й можливо визначити наявність чи відсутність накладень. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 2 вересня 2019 по справі №500/5291/13-ц. Таким чином, питання щодо порушення меж не може бути вирішеним, через відсутність даних щодо їх встановлення та закріплення на місцевості із складанням відповідних актів. Наданий позивачем акт обстеження земельної ділянки від 15 жовтня 2019 року (а.с. 16)) судом визнається неналежним та недостовірним доказом на підтвердження обставини щодо накладення суміжних земельних ділянок позивача та відповідача (2) одна на одну. У підтвердження такого висновку суду слід зазначити, що такий акт обстеження земельної ділянки від 15 жовтня 2019 року не містить визначення конфігурації та межі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . По відношенню до спірної ситуації, яка склалася по справі суд констатує те, що співставлення складених в різні періоди планів суміжних земельних ділянок є не досить коректним для надання об`єктивного висновку щодо накладання земельних ділянок. Чинними законодавчими актами та нормативно-технічними документами не визначено поняття «накладання земельних ділянок», але воно зустрічається в професійній діяльності землевпорядників і стосується випадків коли внаслідок допущених при виготовленні земельно-кадастрової документації помилок різним особам видається документ на право власності (користування, оренди) на одну і ту ж земельну ділянку. Питання щодо встановлення меж суміжних земельних ділянок сторін по справі не може бути вирішене через відсутність даних про встановлення меж та їх закріплення в натурі, із складанням відповідних актів. В свою чергу, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 по справі № 128/3751/14-а (11-1454апп18). Крім того, в матеріалах справи відсутня документація із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] , а також рішення органу місцевого самоврядування про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, його погодження та затвердження. Не заслуговують на увагу також доводи позивача відносно того, що земельна ділянка була відчужена на користь [PERSON] без погодження з позивачем меж земельної ділянки, з огляду на наступне. Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Якщо власник суміжної земельної ділянки відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті. При цьому, у разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Для передачі у власність заявнику земельної ділянки органу місцевого самоврядування достатньо власних повноважень. Діюче законодавство не обмежує право органу місцевого самоврядування на таку передачу відсутністю підпису суміжного землекористувача. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №346/4408/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц. Вирішуючи дану справу суд зазначає, що за змістом ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо вчинення підпису від її імені на акті прийому-передачі межових знаків на зберігання від 18.01.2016 та на акті погодження меж земельної ділянки - іншою особою. Таким чином, позивачем не доведено обставин щодо незаконності прийнятого Рішення відносно надання відповідачу (2) земельної ділянки у власність, наслідком чого є відмова у задоволенні поданого позову. Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення вимог закону при набутті у власність спірної земельної ділянки відповідачем (2), а тому відсутніми є правові підстави для задоволення позову з підстав, які були зазначені позивачем та позбавлення відповідача (2), у зв`язку з цим, права власності на Земельну ділянку, яка була надана йому у власність. Не підлягає задовленню також і клопотання відповідача (2) про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення його прав, внаслідок прийняття відповідачем (1) оспорюваних за предметом позову Рішень, і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed