Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила визнати недійсним договір комісії від 12.02.2009 року, укладений між нею та [PERSON], визнати недійсним договір купівлі - продажу від 26.08.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], повернути у власність [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], стягнути з [PERSON], [PERSON] на її користь на відшкодування моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 4 ст. 190 КК України, по 150 000 грн. з кожного. В обґрунтування позову посилалася на те, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року відповідачі [PERSON], [PERSON] визнані винними у вчиненні відносно [PERSON] злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, внаслідок якого [PERSON] заволодів квартирою № [ADDRESS], яка належала позивачці на праві власності. 18.04.2016 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області вирок Дзержинського районного суду м. Харкова у відношенні [PERSON] був змінений в частині призначення остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією майна, а вирок у відношенні [PERSON] залишено без змін, тобто він засуджений до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Але судом не розглянуте питання цивільного позову у кримінальній справі. Судом встановлено, що всі договори, укладені між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] були вчинені з метою шахрайського заволодіння майном потерпілої, шляхом обману. Внаслідок вчинення у відношенні [PERSON] злочину, остання перебуває в стані постійного стресу, що, в свою чергу, призводить до погіршення стану здоров'я, неможливості тривалий час користуватися власним житлом, вона почергово мешкає то у родичів, то у своїх знайомих, що також призвело до різкої зміни укладу життя, що призвело до тяжких моральних страждань. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посипаючись на обставини, викладені вище. В судове засідання [PERSON] не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень проти позову не подав. [PERSON] в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подано заяву, якою він просить до позовних вимог [PERSON] про повернення майна та відшкодування моральної шкоди застосувати наслідки пропуску нею без поважних причин трирічного строку позовної давності. В обґрунтування зазначалося, що право власності на спірну квартиру позивачка втратила після укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу від 26.08.2010 року, а тому мала право пред'явити позов про повернення майна та відшкодування моральної шкоди не пізніше 26.08.2013 року. При цьому із врахуванням попереднього звернення [PERSON] в суд із зустрічним позовом про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, із яким вона звернулась у вересні 2011 року, позивач все одно пропустила трирічний строк для пред'явлення даного позову про повернення майна та відшкодування моральної шкоди, оскільки кінцевий строк для його пред'явлення скінчився у вересні 2014 року. Також, були надані [PERSON] заперечення, відповідно до яких відповідач зазначав, що категорично не згодний із позовними вимогами [PERSON], заперечує проти їх задоволення і вважає, що даний позов є необґрунтованим. Крім того, укладені між [PERSON] та [PERSON] договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А., та договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований за № 2391, захищені встановленою ст. 204 ЦК України презумпцією правомірності і є чинними та дійсними. Крім того, [PERSON] вже зверталась в суд з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в задоволенні якого їй було відмовлено у повному обсязі. Тобто питання про дійсність та правомірність вказаного договору вже розглядалось в судовому порядку та судовим рішенням, яке набрало законної сили, його було визнано чинним. Отже, наразі вимоги [PERSON] про повернення майна з незаконного володіння є незаконними, необґрунтованими та безпідставними. Суд, вислухавши позивача та її представника, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір комісії, відповідно до якого комісіонер ([PERSON].) діє за дорученням комітента ([PERSON]І.), вчиняючи правочини в інтересах комітента, та за його рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків), здійснює продаж однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею - 17 кв.м. Даний договір комісії посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А.. 26.08.2009 року [PERSON], з однієї сторони (продавець), яка є одночасно комісіонером за договором комісії, що укладений з [PERSON] (комітент) та [PERSON], як покупець, з іншої сторони, уклали договір, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 17 кв.м, загальною площею 33,7 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., та зареєстровано в реєстрі за № 2391. Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року [PERSON], [PERSON] визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року у відношенні [PERSON], [PERSON] в частині засудження [PERSON] за шахрайство ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України - скасовано, матеріли кримінального провадженні в цій частині виділені в окреме провадження та повернуті для проведення додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок в частині призначення покарання [PERSON] змінено та призначене за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на 11 років з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності. Цей же вирок в частині засудження [PERSON] залишений без змін. Вищевказаним вироком суду першої інстанції встановлено, що в лютому 2009 року [PERSON], дізнавшись, що [PERSON], у якої у власності є однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], бажає взяти в позику грошові кошти 3000 доларів США і, усвідомлюючи, що ринкова вартість даної квартири, що склалася на той момент, значно перевищує вказану суму, запропонував [PERSON] шляхом реалізації вищезгаданої розробленої співучасниками злочинної схеми, заволодіти даною квартирою. З цією метою, [PERSON] переконав потерпілу в чесності і вигідності отримання у нього позики на умовах передачі в заставу квартири та повідомив [PERSON], що готовий на вигідних умовах дати в позику вищезгадану суму грошей під заставу її квартири, за умови укладення договорів позики і іпотеки. 12.02.2009 року, з метою подальшої реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння майном [PERSON], в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса Широкової В.А. прибули [PERSON] та [PERSON], яку [PERSON] залучив для фіктивної участі як комісіонера при оформлені договору комісії, про майбутнє укладення якого потерпіла не була обізнаною. 12.02.2009 року між [PERSON], з одного боку, і [PERSON], яка не догадувалася про його злочинні наміри, з іншого боку, були укладені договір позики строком до 12.02.2010 року на суму 4080 доларів США, з яких [PERSON] на руки отримала 3000 доларів США, а 1080 доларів США складали відсотки за користування позикою, і договір іпотеки, предметом якого була належна [PERSON] квартира [ADDRESS]. При цьому, приватний нотаріус Широкова В.А., знаходячись в довірчих стосунках з [PERSON] і не здогадуючись про наявність у нього злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном, вважаючи, що [PERSON] ознайомлена [PERSON] із умовами отримання позики, а так само із змістом договору комісії, не роз'яснила потерпілій умови договору комісії, у зв'язку з чим, [PERSON], довіряючи [PERSON] і приватному нотаріусові Широковій В.А., будучи особою з невисоким рівнем освіти, підписала всі надані нею документи, зокрема, несвідомо підписавши під впливом обману договір комісії із [PERSON], з фактом підписання і змістом якого ознайомлена не була. [PERSON] підписала договір комісії вже після того, як [PERSON] залишила приміщення нотаріальної контори. Таким чином, [PERSON], [PERSON] шляхом обману і зловживання довірою, отримали оформлений договір комісії, на підставі якого придбали можливість розпоряджатися вищезгаданою квартирою, шляхом контролю дій [PERSON], яка, не здогадуючись про протиправні дії [PERSON] і довіряючи йому, виконувала всі його вказівки. 18.08.2009 року [PERSON], діючи за попередньою змовою і в групі з [PERSON], не чекаючи виконання [PERSON] своїх зобов'язань в повному обсязі перед останнім, з метою реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння шляхом шахрайства квартирою [PERSON], в таємниці від останньої, звернувся із заявою від імені [PERSON] до КП «Харківське міське БТІ», де отримав Витяг про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], необхідний для нотаріального оформлення відчуження об'єкту нерухомості. Після цього, [PERSON], діючи погоджено з [PERSON], доручив [PERSON], якій передав технічний паспорт і інші документи, що встановлювали право на вищезгадану квартиру, укласти уявну оборудку із купівлі-продажу квартири з [PERSON]. 26.08.2009 року, [PERSON], виконуючи доручення [PERSON], використовуючи право розпорядження чужим майном, яке їй надавав отриманий [PERSON] шляхом обману договір комісії з [PERSON], уклала з [PERSON] уявний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], внаслідок чого майно потерпілої [PERSON] вибуло з її власності. 10.09.2009 року [PERSON], продовжуючи реалізацію сумісного із [PERSON] злочинного наміру, в таємниці від потерпілої [PERSON], звернувся до КП «Харківське міське БТІ» із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно і цього ж дня за останнім було зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Зробивши вищезгадані злочинні дії, [PERSON] і [PERSON] таким чином обернули на свою користь належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. В результаті вищезгаданих злочинних дій [PERSON] і [PERSON] потерпілій [PERSON] була завдана матеріальна шкода на суму 215168 гривень, що є особливо великим розміром. Зазначений вирок набрав законної сили. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і містять інформацію щодо предмета доказування ст.ст. 57, 58 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однієї сторони правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підстава для визнання правочину недійним відрізняється від помилки, що має істотне значення. Відмінність між цими правовими термінами полягає в тому, що обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом неправильного уявлення обставин правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї сторони із сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладання правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. У п.п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Судом зроблений висновок про те, що договори вчинені під впливом обману, оскільки зазначені обставини підтверджені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року, яким [PERSON], [PERSON] засуджені за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах. Таким чином, наявні правові підстави для визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] За приписами частин 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Як встановлено у судовому засіданні, згідно договору купівлі-продажу від 26.08.2009 року, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборонн відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.10.2016 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. У зв'язку з цим, вимоги [PERSON] про повернення їй у власність квартири [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З приводу заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд вважає необхідним зазначити наступне. Позов [PERSON] обґрунтований тим, що внаслідок злочинних дій [PERSON], [PERSON], які виявилися у шахрайських діях, квартира [ADDRESS] була відчужена згідно договору купівлі-продажу поза її волею. Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обставини шахрайських дій, а також вина [PERSON], [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України, були встановлені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року, який був змінений ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року. Відтак, посилання [PERSON] на пропуск [PERSON] строку позовної давності не знайшли свого підтвердження. Посилання [PERSON] на той факт, що [PERSON] зверталася до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним в рамках цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення та [PERSON] рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.01.2013 року було відмовлено в задволенні її позовних вимог, висновків суду не спростовують, оскільки із мотивувальної частини вищевказаного рішення вбачається, що договір комісії на час розгляду справи [PERSON] не оскаржений, вимог про його недійсність не заявлено, а тому посилання на недійсність договору комісії від 12.02.2009 року як на підставу визнання недісним договору купівлі-продажу від 29.08.2009 року є недоведеним. Оскільки інших доказів недійсності договору купівлі-продажу суду не надано, суд відмовив в задоволенні вимог [PERSON]. Крім того, свої позовні вимоги [PERSON] обгрунтовувала тим, що договір купівлі-продажу квартири від 26.08.2009 року є таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Позов, з яким [PERSON] на теперішній час звернулася до суду, містить інше обгрунтування, а саме: вчинення договорів під впливом обману (ст. 230 ЦК України). Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд констатує наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Разом з тим, законодавець, визначаючи правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону (Розділ 4 параграф 2 ЦК України), чітко визначив підстави недійсності правочину, при яких підлягає стягненню моральна шкода, зокрема: ст.230 ЦК України - вчинення правочину під впливом обману; ст.231 ЦК України - вчинення правочину під впливом насильства; ст.232 ЦК України - вчинення правочину у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони із другою стороною; ст.233 ЦК України - вчинення правочину під впливом тяжкої обставини. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2 ст. 216 ЦК України). З вини відповідачів позивачці була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнала у зв'язку з незаконним вибуттям її квартири з її права власності, в результаті чого змінився нормальний життєвий уклад позивачки, оскільки остання залишилася без житла, вимушена тривалий час мешкати за різними адресами. При визначенні судом розміру відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності та справедливості та враховує обставини, викладені вище. Розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд оцінює в сумі 10 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial