Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12 жовтня 2002 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . 07 вересня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з позивачкою. 07 серпня 2003 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу її прізвище було змінено на « [PERSON] ». 02 серпня 2007 року, ще до розірвання шлюбу з відповідачем, вона подала до суду позовну заяву про стягнення з нього аліментів на утримання доньки, оскільки відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу надавати не бажав. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2007 року її позовні вимоги були задоволені та стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 червня 2007 року і до повноліття дитини. Однак, відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує, ухиляється від виконання батьківського обов`язку про належне утримання та забезпечення дитини. Станом на 01 грудня 2019 року за відповідачем утворилась заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 94 738 грн. 80 коп., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Завідняком О.В. Вказана заборгованість виникла з вини платника аліментів, оскільки він, будучи працездатним, не в повній мірі сплачує аліменти на утримання доньки, тому, на підставі викладеного, просить суд стягнути на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки за період з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2019 року в розмірі 857 947 грн. 49 коп. Згідно із вимогами ч.6 ст.187 ЦПК України, суддя звернулась до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 07 лютого 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Крім цього, було роз`яснено, що позивач у п`ятиденний строк з дня вручення відзиву має право на подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (а.с.19-20). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого його місця реєстрації, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.21, 24). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд її вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.25). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а.с.28). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Як встановлено судом, 12 жовтня 2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). 07 вересня 2011 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.6). Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з [PERSON] , про що свідчить довідка № 85, видана 26 грудня 2019 року головою квартального комітету № 26 (а.с.15). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2007 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 червня 2007 року і до повноліття дитини (а.с.8-9). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] рішення суду не виконує взагалі, аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , не сплачує. Станом на 01 грудня 2019 року у відповідача по справі виникла заборгованість в розмірі 94 738 грн. 80 коп., про що свідчить розрахунок по аліментам, складений Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби. Згідно до ч.ч. 1,2,3 ст.195 СКУ, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання по сплаті аліментів на утримання дитини, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по аліментам у розмірі 94 738 грн. 80 коп., у межах та у відповідності до наданої довідки-розрахунку.

Outcome: partial