Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Доманівська селищна рада Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те,що вона є власником житлового будинку №11 по вулиці Тельмана(Соборності) в смт.Доманівка Миколаївської області. З 19.07.2010року в даному будинку зареєстрований колишній чоловік позивачки [PERSON] , який з моменту його реєстрації в зазначеному будинку постійно не проживав. Позивачка вважає, що [PERSON] понад шість місяців у вказаному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, а тому на підставі ст.ст. 71 та 72 ЖК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим створює проблеми, повязані з оплатою комунальних послуг . Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судові засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а саме шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації(газета Рідне Прибужжя,№8 від 23.02.2017р.), тобто в порядку, визначеному ст. 74 ЦПК України. Третя особа Доманівська селищна рада Миколаївської області, в судове засідання представника не надіслали, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд , за згодою позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, що передбачено ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, свідка, допитаного в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається , що позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) С.О.є власницею житлового будинку №11 по вулиці Тельмана в смт.Доманівка, Миколаївської області. Право власності позивачки на житловий будинок підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.07.2010року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Житловий будинок [PERSON] придбала вже після розірвання шлюбу з [PERSON] Деякий час після розірвання шлюбу сторони ще підтримували відносини, так як мають дітей від шлюбних стосунків, і тому позивачка дала згоду на реєстрацію відповідача у своєму будинку. Згідно копії будинкової книги відповідач [PERSON] з 14.07.2010р. зареєстрований за адресою: [INFO]. Позивачка стверджує, що з моменту реєстрації [PERSON] у житловому будинку, який належить на праві власності їй, відповідач фактично там не проживав. Восени 2010р. [PERSON] забрав всі свої речі і виїхав з будинку на інше постійне місце проживання, про яке їй невідомо. Факт не проживання відповідача у житловому будинку підтверджується, дослідженими в судовому засіданні актами обстеження житлових умов позивачки від 08.11.2013р., 25.02.2014р.та 01.02.2017р., в яких зазначено, що відповідач [PERSON] з липня 2010р. за місцем своєї реєстрації не проживає. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона є частим гостем в будинку позивачки і тому їй відомо, що відповідач з 2010року не проживає в спірному будинку . Витрати на ремонт будинку та оплату комунальних послуг несуть виключно позивачка та її новий чоловік, відповідач в будинку лише прописаний. Починаючи з 2010р. жодного разу відповідача в житловому будинку позивачки, вона не зустрічала. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 405 ЦК України встановлено сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Із пояснень позивачки, судом встановлено, що шлюбні стосунки з відповідачем були розірванні, а тому восени 2010р. відповідач виїхав із житлового будинку на інше місце проживання. З моменту придбання позивачкою житлового будинку, відповідач в ньому постійно не проживав, мав лише реєстрацію. Ствердження позивачки підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Враховуючи, що [PERSON] з моменту реєстрації місця проживання, більше одного року не користується житловим будинком позивачки, так як виїхав на інше постійне місце проживання, що свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом, а також створює позивачці перешкоди в користуванні житлом та його утриманні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, витрати, понесені позивачем при подачі позову до суду та на оголошення в засобах масової інформації, документально підтверджені, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved