Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом доДержави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 травня 2010 року слідчим СВ Ленінського РВ ВМУ ГУМВС України у Вінницькій області було порушено відносно позивача кримінальну справу № 10270667 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України - звідництво для розпусти з метою наживи. Вироком Ленінського районного суду міста Вінниці від 04 лютого 2011 року [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 302 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим терміном на 2 роки. 09 липня 2012 року Ленінський районний суд міста Вінниці виніс вирок, яким [PERSON] було визнано винною за ст. 302 ч. 2 КК України - звідництві для розпусти, вчиненому з метою наживи, та засуджено до 2 років позбавлення волі з іспитовим терміном в 1 рік. В подальшому дані судові рішення було скасовано. 30 грудня 2013 року постановою старшого слідчого СВ 2-го ВМ Вінницького MB УМВС України у Вінницькій області Семенюк O.A. кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 420130100100000461, було закрите у зв'язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення. Незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури їй було заподіяно моральну шкоду, тому вона звернулася до суду та просила згідно уточнених позовних вимог стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкод 256028 гривень. Ухвалою суду від 18.07.2014 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Управління УМВС України у Вінницькій області. Крім того, ухвалою суду від 23.05.2014 року до участі в справі допущено прокурора міста Вінниці. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю за обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Державної Казначейської служби України в судове засідання представника з належно оформленими повноваженнями не направив, хоча належним чином неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, в зв'язку з чим суд розглянув справу у його відсутність. Представник відповідача - Управління УМВС України у Вінницькій області в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, оскільки УМВС України у Вінницькій області є неналежним відповідачем у даній справі, так як шкода відшкодовується державою. Кошторисом Управління УМВС України у Вінницькій області не передбачено здійснення на його потреби видатків для відшкодування моральної шкоди. Крім того, на сьогодні немає жодних доказів незаконних дій саме працівників УМВС щодо притягнення [PERSON] як обвинуваченої та обрання відносно неї запобіжного заходу, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди УМВС України у Вінницькій області. Також зазначив, що моральна шкода позивачем не доведена, не надано суду належних доказів в підтвердження його моральних та душевних страждань. Представник третьої особи та прокурор в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, підтримавши позицію відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 ст. 1176 ЦК України установлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. 26 травня 2010 року слідчим СВ Ленінського РВ ВМУ ГУМВС України у Вінницькій області було порушено відносно позивача кримінальну справу № 10270667 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України - звідництво для розпусти з метою наживи. 22 червня 2010 року слідчим СВ Ленінського РВ ВМУ ГУМВС України у Вінницькій області від [PERSON] була відібрана підписка про невиїзд підозрюваного. 29 червня 2010 року слідчий виніс постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченої за ст. 302 ч. 2 КК України. 19 липня 2010 року прокурором Ленінського району м. Вінниці у даній кримінальній справі було затверджено обвинувальний висновок та справа спрямована до суду. 04 лютого 2011 року вироком Ленінського районного суду міста Вінниці [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 302 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим терміном на 2 роки. За результатами розгляду апеляції [PERSON] судом апеляційної інстанції даний вирок було скасовано з направленням кримінальної справи на повторний розгляд до суду першої інстанції. 09 липня 2012 року Ленінський районний суд міста Вінниці виніс вирок, яким [PERSON] було визнано винною за ст. 302 ч. 2 КК України - звідництві для розпусти, вчиненому з метою наживи, та засуджено до 2 років позбавлення волі з іспитовим терміном в 1 рік. 27 вересня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Вінницької області апеляцію захисника було відхилено, а вирок Ленінського районного суду міста Вінниці від 09.07.2012 року залишено в силі. 18 квітня 2013 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга захисника була задоволена частково - ухвала апеляційного суду Вінницької області від 27.09.2012 року скасована, а справа направлена на новий розгляд до апеляційного суду Вінницької області. 20 червня 2013 року апеляційний суд Вінницької області скасував вирок Ленінського районного суду міста Вінниці від 09.07.2012 року та направив справу на повторний розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 вересня 2013 року кримінальна справа була направлена прокурору міста Вінниці для проведення додаткового розслідування. 30 вересня 2013 року відповідно до вимог КПК України (в редакції 2012 року) кримінальна справа, де [PERSON] було обвинувачено за ст. 302 ч. 2 КК України, перереєстрована в кримінальне провадження № 420130100100000461. 30 грудня 2013 року постановою старшого слідчого СВ 2-го ВМ Вінницького MB УМВС України у Вінницькій області Семенюк O.A. кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №420130100100000461, було закрите у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення. Крім цього, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2013 року [PERSON] звільнено від покарання в зв'язку із закінченням іспитового строку, тобто я повністю відбула незаконно призначене мені покарання. В зв'язку з погіршенням стану здоровя 31.07.2012 року позивач була направлена на УЗД магістральних судин шиї, проте діагноз встановити не змогли. Пройшов деякий час і крім попередніх симптомів у неї ще почало боліти серце, темніти в очах, часто болить голова. При обстеженні було виявлено передінсультний стан, а тому вона змушена була лікуватися в стаціонарі Вінницького НДІ реабілітації інвалідів із 22 травня 2013 року до 07 червня 2013 року. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до п. п. 4, 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Поряд з цим, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. На підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України моральна шкода може бути відшкодована лише за наявності обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити обсяг страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршання або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршання відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У пункті 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати вимоги розумності і справедливості, як того вимагає ч. 3 ст. 23 ЦК України. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 170, 176 ЦК України держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Згідно до вимог ст. 25, п. 9 розділу VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється Державним казначейством України за вимогою органів державної виконавчої служби України за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Такий порядок передбачений й п. 1.3 Порядку, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04.02.2008 року N 39. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державною казначейською службою України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала під слідством та судом з 26 травня 2010 року (відносно [PERSON] порушено кримінальну справу) по 30 грудня 2013 року (закриття старшим слідчим СВ 2-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області кримінального провадження), що складає 43 місяці 5 днів. При цьому суд відхиляє розрахунки позивача, що вона перебувала під судом і слідством 46 місяців, оскільки ним необґрунтовано включено період з моменту проведення дослідчої діяльності 17 травня 2010 року до порушення кримінальної справи 26 травня 2010 року, а також період після 30 грудня 2013 року. Мінімальний розмір заробітної плати на день розгляду справи становить 1218 грн. Тобто мінімальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 52570 гривень 45 копійок. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» провадиться за рахунок коштів державного бюджету. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд бере до уваги страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру та, визначаючи розмір відшкодування, керується принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Виходячи із засад розумності, поміркованості та справедливості, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з незаконним порушенням кримінальної справи, незаконним обранням міри запобіжного заходу, а також врахувавши строк перебування позивача під слідством і судом, мінімальний розмір заробітної плати на день розгляду справи, погіршення стану здоров'я, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, необхідно визначити у розмірі 60000 гривень.

Outcome: partial