Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (далі - ТОВ «Укр Кредит Фінанс») про визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивований тим, що 18 лютого 2021 року між нею та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» укладено кредитний договір № 0628-3625, відповідно до якого їй надано кредит в сумі 20000 гривень строком на 21 день, зі сплатою процентів за користування кредитом 730 % річних з розрахунку 2 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування. Вказуючи, що кредитний договір вона не підписувала, з умовами кредитування відповідач її не ознайомлював; оспорюваний договір містить несправедливі умови, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, направлених на погіршення становища споживача, та здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, позивач просила визнати недійсним кредитний договір № 0628-3625 від 18 лютого 2021 року, укладений між нею та ТОВ «Укр Кредит Фінанс», визнати недійсним вказаний договір в частині нарахування комісії із застосуванням наслідків недійсності правочину та здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості в рахунок погашення суми тіла кредиту. Відповідач 16 серпня 2021 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що кредитний договір № 0628-3625 укладений між сторонами 18 лютого 2021 року в електронній формі, підписаний позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тому має силу договору, який укладений в письмовій формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». Також вказав, що позивач не надала суду доказів на підтвердження невідповідності умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а її посилання на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов кредитування при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними (а. с. 26-32). У судове засідання позивач не з`явилася, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена (а. с. 60 на звороті), разом із позовною заявою подала клопотання про розгляд справи без її участі (а. с. 8). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений (а. с. 60 на звороті), 5 жовтня 2021 року подав до суду письмове клопотання, в якому просив у задоволенні позову відмовити, а розгляд справи проводити за його відсутності (а. с. 61). Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 639 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Судом встановлено, що 18 лютого 2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір №0628-3625, відповідно до якого остання отримала грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб у розмірі 20000 гривень та зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом. Строк кредиту - 21 день. Термін платежу - 10 березня 2021 року (а. с. 33). У пунктах 4, 7 кредитного договору визначено процентну ставку за користування кредитом (730 % річних з розрахунку 2 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування), сукупну вартість кредиту, порядок його повернення та порядок нарахування процентів. Згідно з пунктом 13 оспорюваного кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник підтверджує, що попередньо уважно ознайомився з Правилами, текст яких розміщений на веб-сайті кредитодавця, повністю розуміє всі їх умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись договору, а тому добровільно та свідомо укладає договір та бажає настання правових наслідків, обумовлених ним. Розділами 4 та 5 Правил надання споживчих кредитів встановлений порядок надання кредиту та укладення кредитного договору (а. с. 34-39). За умовами вказаних розділів для отримання оферти (пропозиції) укласти договір заявник заповнює заявку на сайті кредитодавця, вказуючи повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття товариством рішення про можливість надання кредиту (направлення оферти). Згідно з пунктом 4.10 Правил на підставі цих даних відповідач здійснює реєстрацію заявника на сайті та формує особистий кабінет. Відповідно до пункту 4.17 Правил товариство інформує заявника про прийняте рішення по заявці (щодо можливості надання кредиту) через смс-повідомлення на телефонний номер; електронний лист на адресу електронної пошти, які зазначені у заявці, та/або шляхом розміщення інформації в особистому кабінеті заявника на сайті товариства. У випадку прийняття рішення про надання кредиту заявнику, останній отримує гіперпосилання для ознайомлення з офертою (проектом кредитного договору) та йому надсилається одноразовий ідентифікатор. Заявник надає кредитодавцю відповідь про повне та безумовне прийняття оферти (Акцепт) щодо укладення договору в електронній формі в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається йому в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний в заявці, що вважається підписанням договору відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» (пункти 5.1-5.2 Правил). Відповідно до пункту 5.4 Правил сторони підтверджують, що договір, укладений в електронній формі, має таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Таким чином, доводи позивача про те, що кредитний договір вона не підписувала, є безпідставними, оскільки кредитний договір № 0628-3625, укладений між сторонами 18 лютого 2021 року в електронній формі, підписаний позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем, номер пароля А637), тому має силу договору, який укладений в письмовій формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». Така форма укладення договору добровільно обрана його сторонами та свідчить про акцепт відповідачем запропонованих йому умов кредитування. Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 (провадження № 61-1416св20), від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Крім того, звертаючись із позовом до суду, позивач посилалася на те, що спірним договором порушені її права як споживача, оскільки відповідач перед укладенням договору про надання споживчого кредиту з умовами кредитування належним чином її не ознайомлював, оспорюваний договір містить несправедливі умови, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, направлених на погіршення становища споживача, та здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом статті 230 Цивільного кодексу України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник підтверджує, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом кредитного договору та Правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України (пункт 16). Відповідно до пунктів 4.2, 5.4 Правил укладаючи договір, заявник/позичальник підтверджує повне ознайомлення з публічною інформацією, яка розміщена на сайті кредитодавця та Паспортом споживчого кредиту. Підписуючи договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, заявник/позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма (в тому числі істотними) умовами договору. Враховуючи вищевикладене, те, що позивач отримала повну інформацію щодо умов кредитування при укладенні оспорюваного договору, зокрема й про процентну ставку за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, порядок його повернення та порядок нарахування процентів тощо, та не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним із зазначених підстав. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного договору в частині нарахування комісії із застосуванням наслідків недійсності правочину та здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості в рахунок погашення суми тіла кредиту, оскільки відповідно до пунктів 3.4, 6 кредитного договору, Паспорту споживчого кредиту, довідки про укладений договір (а. с. 33, 40-41, 42) нарахування комісії не передбачено і вона не нараховувалася відповідачем, а докази її сплати позивачем в матеріалах справи відсутні. Більше того, зі змісту довідки про укладений договір (а. с. 42) видно, що позивач жодних платежів на погашення заборгованості не здійснювала, що об`єктивно свідчить про безпідставність вимоги позивача про зарахування здійснених нею платежів у рахунок погашення тіла кредиту. Також слід зазначити, що позивач відповідно до положень пункту 8 Договору мала право протягом 14 календарних днів з дня його укладення відмовитися від Договору без пояснення причин, проте, таким правом не скористалася. За змістом частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадкі в, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з меж заявлених [PERSON] позовних вимог та підстав пред`явлення цього позову, враховуючи, що жодних належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що укладений між сторонами договір є недійсним, оскільки він є непідписаним, його умови є несправедливими, а також на підтвердження тих обставин, на які [PERSON] посилалася у позовній заяві, зокрема, про порушення її прав як споживача, позивачем не надано, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи, що позивач за подання цього позову була звільнена від сплати судового збору на підставі закону, то відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного, статей 203, 204, 215, 230, 526, 639, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про електронну комерцію» та

Outcome: dismissed