Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, яким просила розірвати договір довічного утримання, укладений 24.06.2017 року між нею та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON]. В обґрунтування позову посилалася на те, що згідно вказаного договору відповідач взяв на себе зобовязання довічно утримувати її, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення визначена в договорі у розмірі 500 грн.. Натомість вона передала відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,4 кв.м, в тому числі житловою 44,4 кв.м. Відповідач не виконує взяті на себе обовязки, які передбачені договором, не звертає уваги на її потреби і стан здоровя, не забезпечує харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою, і взагалі відмовляється доглядати її. За станом здоровя позивачка не може свободно пересуватися, відповідач жодного разу не провідав її, не доглядав. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляд справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 746 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334\~цього Кодексу. У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч. 1 ст. 749 ЦК України). Статтею 750 ЦК України передбачено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. За статтею 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Згідно зі ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів\~( ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 24.06.2017 року укладено договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передає у власність набувачу [PERSON] квартиру № 224, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Амосова, б. 9, взамін чого [PERSON] зобовязується надавати віджувачеві довічно матеріальне забезпечення та догляд. Ця квартира складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 44,4 кв.м, загальною площею 62,4 кв.м.. Згідно п. 5 цього договору, набувач зобовязується забезпечити утримання та догляд довічно відчужувача, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишивши її безкоштовне довічне проживання в усій цій квартирі. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги, сторони, встановили у розмірі 500 грн. на місяць. Пунктом 9 договору довічного утримання передбачено, що договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін в судовому порядку. Матеріали справи не містять і відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про належне виконання нею зобовязань за договором довічного утримання з часу його укладення і до дня звернення позивача до суду. Факт не виконання відповідачем умов договору довічного утримання підтверджується поясненнями свідка [PERSON] Так, свідок [PERSON], попереджений про кримінальну відповідальність, пояснив, що після укладення договору довічного утримання [PERSON] приходила до [PERSON] один раз та принесла продуктів десь на 100,00 грн. та другий раз прийшла та принесла продуктів, проте на яку суму не відомо. З 24 липня 2017 року [PERSON] більше не приходила, ніякої допомоги не надавала, продукти харчування не купувала. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення, які доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано доказів та спростування доводів позивача. Отже, за встановлених обставин справи, суд дійшов\~висновку про необхідність розірвання договору довічного утримання\~з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, оскільки відповідачем не надано доказів належного виконання нею, як набувачем зобов'язань за укладеним договором, зокрема щодо надання матеріальної допомоги на утримання позивача, щотижневого забезпечення продуктами харчування, надання побутових послуг, забезпечення ліками та надання медичної допомоги. Що стосується вимоги позивача про повернення сторін у первісний стан, то суд вважає обраний [PERSON] спосіб захисту таким, що не ґрунтується на законі, і відповідно в цій частині у задоволенні позову слід відмовити, оскільки в силу ч. 1 ст. 756 ЦК України, юридичним наслідком розірвання договору довічного утримання є автоматичний перехід права власності до колишнього власника без вчинення ним будь-яких додаткових дій. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial