Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить надати дозвіл неповнолітній громадянці України [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України та в'їзд до Російської Федерації у період з 01 лютого 2015 року до її повноліття для відпочинку та оздоровлення, у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матір'ю - [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON]; надати дозвіл [PERSON] на оформлення проїзних документів на право, на тимчасовий виїзд за межі України та в'їзд до Російської Федерації у період з 01 лютого 2015 року до повноліття її неповнолітньої доньки: [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що від шлюбу з відповідачем, розірваного 18 жовтня 2010 року вона має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач життям доньки не цікавиться, в її утриманні участі не приймає, аліментів не сплачує, будь який зв'язок не підтримує. Донька з народження страждає на алергічне захворювання. позивач має змогу вивозити її за межі України на відпочинок та оздоровлення, однак отримати від відповідача дозвіл на виїзд доньки за межі України неможливо, оскільки місце його перебування заявнику не відомо. Крім того, [PERSON] вже більше 4 років взагалі не повідомляє позивача про своє місцезнаходження і зв`язку з ним не має. Виходячи з наведеного позивач змушена звернутися до суду із означеним позовом. У судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Треті особи до суду не з`явились, підстав неявки не повідомили. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, у зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. В ході судового розгляду встановлено, що до 18 жовтня 2010 року, позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі /а.с.5/. Позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.6/, яка проживає разом з позивачем /а.с.10, 11/. [PERSON] страждає на алергічне захворювання, має вади зору /а.с.13-17/. Розглядаючи позовну заяву суд доходить наступного. Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітнього громадянина України за межі країни можливий тільки за взаємною згодою батьків дитини. За відсутності згоди одного із батьків, виїзд неповнолітньої дитини за межі України може бути дозволено рішенням суду. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини». Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У СК України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України, відповідно до якої, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року був врегульований порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, також, встановлений порядок вирішення спорів у цій сфері. У п. 2 ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п.2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2. 31 березня 1995 р. Кабінет Міністрів України виніс постанову № 231, якою затвердив Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, де п. 18 зазначається, що оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за межі України на територію Російської Федерації. Водночас, позивач просила суд надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без обмеження строку на виїзд, до досягнення дитиною повнолітнього віку. Суд приходить до переконання, що зазначена вимога не підлягає задоволенню, з наступного. Громадянин України вважається повнолітнім після досягнення ним 18 років. Як зазначалося вище, ч.3 ст.313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. В зв'язку з наведеним, вимога про надання дозволу на виїзд до досягнення повноліття необґрунтована, а тому, не підлягає задоволенню. Крім того, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачає можливість надання судом дозволу на виїзд, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (тобто, одноразовий), з визначенням країни виїзду, початку і закінчення виїзду, оскільки допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. В зв'язку з наведеним. суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та їй можливо надати дозвіл на одноразовий виїзд за межі України до Російської Федерації в період з 10 березня 2015 року до 01 вересня 2015 року без згоди та без супроводу батька дитини. В частині позову щодо надання дозволу [PERSON] на оформлення проїзних документів на право тимчасового виїзду за межі України та в'їзду до Російської Федерації у період з 01 лютого 2015 року до повноліття її неповнолітньої доньки: [PERSON], то виходячи з положень ст.ст. 15,16 ЦК України, позивачем не доведено належними доказами та не обґрунтовано в цій частині порушення її прав та прав дитини щодо відмови в оформленні проїзних документів, внаслідок чого в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

Outcome: partial