Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду із зазначеним позовом та просила встановити факт прийняття спадщини її чоловіком [PERSON] 21/100 частин домоволодіння № 28 по 1-му Соляному провулку в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого 14.11.1980 року., встановити факт прийняття спадщини [PERSON], 29/100 частин домоволодіння № 28 по 1-му Соляному провулку в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] померлої 16.10.1995 року. Визнати за нею право власності на 21/100 частину та на 29/200 частин зазначеного домоволодіння в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] В обґрунтування вимог посилалася на те, що батькам її чоловіка, шлюб між якими було розірвано в 1971 році, належало на праві спільної часткової власності домоволодіння № 28 по 1-му Соляному провулку в м. Одесі, а саме батькові [PERSON], 21/50 частина, а матері [PERSON], 29/50 частин. В 1980 році помер батько її чоловіка. ЇЇ чоловік [PERSON], та його брат (відповідач у справі) [PERSON], на час смерті батька проживали разом із ним та фактично вступили в управління та володіння частиною будинку, що належала їх батькові. В 1995 році померла їх мати [PERSON]. ЇЇ чоловік [PERSON], та його брат [PERSON], на час смерті матері проживали разом із нею та фактично вступили в управління та володіння частиною будинку, що належала їх матері, після чого між ними склався порядок користування домоволодінням. Таким чином, її чоловік отримав у спадщину 21/100 частину після смерті батька та 29/100 частин після смерті матері, такі самі частки фактично отримав у спадщину і брат її чоловіка, 21/100 частину після смерті батька та 29/100 частин після смерті матері. В 2012 році помер її чоловік [PERSON], вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва їй було відмовлено, оскільки ані батьки її чоловіка, ані її чоловік не реєстрували своє право власності на належні їм частки, що стало підставою для звернення до суду. Відповідачі [PERSON], та [PERSON], вимоги позову не визнали. В свою чергу, [PERSON], предявив зустрічний позов до [PERSON], за яким просив визнати за ним право власності на все домоволодіння та виселити [PERSON] В обґрунтування вимог представник позивача за зустрічним позовом посилався на те, що померлий [PERSON], не проживав в домоволодінні, був зареєстрований за іншою адресою, а тому не міг вчинити дії направлені на прийняття спадщини. В управління та володіння спадковим майном, як після смерті батька так і після смерті матері вступив [PERSON], та який надав дозвіл своєму братові [PERSON], тимчасово вселитися в будинок тільки в 2006 році, та який за його згодою вселив в будинок свою дружину [PERSON], (позивачку за первісним позовом) та їх неповнолітню дитину [PERSON] [INFO]. Враховуючи те, що [PERSON], та неповнолітня [PERSON], ніякого відношення до його сімї не мають, є тимчасовими мешканцями, просив в первісному позові відмовити та задовольнити зустрічний позов про визнання права власності та виселення [PERSON], з домоволодіння. [PERSON], в інтересах своєї неповнолітньої доньки предявила позов як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору та просила встановити факт прийняття спадщини батьком неповнолітньої [PERSON] 21/100 частин домоволодіння № 28 по 1-му Соляному провулку в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого 14.11.1980 року., встановити факт прийняття спадщини [PERSON], 29/100 частин домоволодіння № 28 по 1-му Соляному провулку в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] померлої 16.10.1995 року. Визнати за неповнолітньою донькою право власності на 21/100 частину та на 29/200 частин зазначеного домоволодіння в порядку спадкування після смерті [PERSON], батька неповнолітньої. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 166, 167 Том ІІ), причини неявки не повідомляли, будь яких заяв не надходило. Від третьої особи Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника з урахуванням прав неповнолітньої дитини на житло, та направленням рішення суду на адресу райадміністрації. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що домоволодіння № 28 по 1-му Соляному провулку в м. Одесі належало на праві власності на підставі рішення Народного суду Ленінського району м. Одеси від 10.11.1971 року [PERSON] 21/50 часток, [PERSON] ([PERSON] до розірвання шлюбу) [PERSON] 29/50 часток, цим же рішенням шлюб між [PERSON], та [PERSON], було розірвано (а.с. 114-115, Том ІІ). Відповідно до рішення суду будинок був поділений та переобладнаний. Житловий будинок № 28 по 1- му Соляному пров. у м. Одесі, загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м., складається з літ. «А»: 1-1 коридор - 5,1 кв.м; 1-2 кухня - 8,7 кв.м.; 1-3 житлова - 8,4 кв.м.; 1-4 житлова - 13,7 кв.м.; 1-5 - житлова - 8,1 кв.м.; 2-1 житлова - 10,8 кв.м.; 2-2 житлова - 22,4 кв.м.; 2-3 коридор - 2,8 кв.м.; 2-4 санвузол - 1,0 кв.м., 2-5 кухня -7,9 кв.м., а також: сарай літ. Б, вбиральня літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. Д, літня кухня літ. Е., мостіння І, ворота №1, огорожа №2, 3, 4, 5, 8, хвіртка №6, 7, 9 зазначених у технічному паспорті, виготовленому 20.05.2015 року, розташованого на земельній ділянці 592 кв.м.. Інспекція ДАБК у своєму листі від 01.09.2011 року N 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» зазначає про відсутність необхідності введення в експлуатацію будівлі збудованої, до 05.08.1992 року та зазначає, що дату споруди ДАБК і будь-який інший орган отримує з технічного паспорта, який оформляється в БТІ. Власник будинку замовляє в БТІ таку послугу як «проведення технічної інвентаризації»: інженер БТІ виїжджає на місце і оцінює, вимірює стан будинку, строго дотримуючись Інструкції БТІ про проведення технічної інвентаризації. Вимірювання БТІ оформляє в технічному паспорті, де і вказує всі дані про будинок: дату будівництва, площа, поверхи, наявність самовільного будівництва. Згідно з Інструкцією БТІ, дату споруди інженер ставить зі слів власника, однак насправді перевіряються і зовнішній вигляд будинку, і всі можливі документи, які цю дату можуть підтвердити: «старий» техпаспорт, довідки та рішення місцевої ради, записи в будинкових та земельних книгах , договору купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Інспекція ДАБК у своєму листі від 01.09.2011 року N 40-12-2409 вважає, що для реєстрації права власності на побудовані до 05.08.1992 року об'єкти досить технічного паспорта з датою будівлі, а документи, що підтверджують введення в експлуатацію, не потрібні . Згідно з розділом 3.2 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» індивідуальні (садибні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі (сарай літ «Б, Г»), прибудови (літ «а1») до них, побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва; - сарай літ «Д» - будівля тимчасового характеру - не належить до самочинного будівництва. Літ «Е» відповідно до технічного паспорту є самочинним будівництвом. Бюро технічної інвентаризації неодноразово складались документи про технічний стан будівлі, що підтверджується копію інвентаризаційної справи, технічним паспортом. Померлі [PERSON] та [PERSON] ([PERSON] до розірвання шлюбу) [PERSON] не здійснили державної реєстрації належного їм на праві особистої власності нерухомого майна яке виникло на підставі рішення суду. Відповідно до роз'яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року вказано що відповідно до ч. З ст. З Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦK України (в редакції 1963 року) громадяни могли мати у власності житловий будинок, зокрема глава 10 «Особиста власність» цього ж Кодексу не повязувала наявність такого права з його обовязковою державною реєстрацією. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 5 прикінцевих положень вказаного Закону, до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру, реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Частиною п'ятою ст. З вказаного Закону передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. [PERSON] помер 14 листопада 1980 року. Так відповідно до ст. 525 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) 14.11.1980 року в день смерті [PERSON], відкрилася спадщина. Згідно положень статті 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями першої черги при спадкуванні за законом після смерті батька були в рівних частках сини: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] [PERSON], помер 23.02.1993 року. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] та [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Ці дії вони вчинили в межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. На день смерті батька вони були зареєстровані та проживали по 1-му Соляному пров. № 28 в м. Одесі, що підтверджується довідкою Головного управління ДМС України в Одеській області від 08.07.2016 року. 16 жовтня 1995 року померла мати [PERSON]. [PERSON], [PERSON], як рідні сини є спадкоємцями першої черги за законом, після смерті [PERSON]. Після смерті матері за місцем постійного проживання померлої відкрилась спадщина щодо належного їй на день смерті майна. Відповідно до ст. 548 ЦК прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а саме з дня смерті спадкодавця. До нотаріальної контори після смерті матері [PERSON] та [PERSON] не зверталися, вони згідно зі ст. 549 ЦК України (у редакції 1963 року) прийняли спадщину, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Ці дії вчинені у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. [PERSON], як і [PERSON] завжди проживали, в тому числі і на час відкриття спадщини, саме на 16.10.1995 року в будинку №28 по 1-му Соляному пров. у м. Одесі, але був зареєстрований за адресою: 1-а Сортувальна, 42, кв. 60. [PERSON] поховав матір, прийняв спадщину, фактично вступив в управління майном, підтримував домоволодіння в належному санітарно-технічному стані, сплачував комунальні послуги, обробляв земельну ділянку, доглядав за прибудинковою територією, в цьому будинку і помер. Також з цього будинку поховав свою першу дружину [PERSON], померлу 01.09.1998 року, що підтверджується замовленням на поховання. Факт прийняття спадщини, а саме вступ в управління та володіння спадковим майном в межах шестимісячного строку підтвердили свідки в судовому засіданні, а також підтверджується наявністю ощадних книжок, договору про передачу в управління інвестицій належних матері. З 18.03.2006 року [PERSON], знаходилась в шлюбі з [PERSON]. Після одруження в березні 2006 року також переїхала жити до чоловіка до цього житлового будинку. 21.08.2006 року в цьому ж будинку народилась донька [PERSON], [INFO] В зазначеному житловому будинку [PERSON] помер 24.08.2012 року, що підтверджується замовленням на проведення поховання. Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповіт [PERSON], складений не був. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є [PERSON], як дружина та його діти: неповнолітня донька - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], донька - [PERSON]. У відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, яка регулює питання про прийняття спадщини, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою, четвертою ст. 1273 цього кодексу, тобто випадків, коли батьки можуть відмовитись від прийняття спадщини. [PERSON], в установлений законом строк від спадщини в інтересах дитини не відмовлялась. Відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, [PERSON], у встановленому законом порядку, звернулася до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується заявою. На підставі заяви 22.02.2013 року відкрита спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Протягом строку, встановленого для прийняття спадщини [PERSON], від спадщини не відмовлялася. Діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] дій направлених на прийняття спадщини не вчиняли. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, у видачі свідоцтва право на спадщину за законом на майно після смерті чоловіка їй відмовлено, оскільки за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч. З ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Єдиним способом оформити власність на успадковане майно є звернення за захистом свого права до суду. Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно щодо якого є йго державна реєстрація але відсутній правоустановлюючий документ, спадкоємець може захищати свої права відповідно до ст. 392 ЦК України. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позовпро визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (діяв на час винекнення правовідносин) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Таким чином, приймаючи до уваги те, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якшо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], а підлягають задоволенню частково, оскільки відсутність у спадкодавця оригіналу докцументу про права власності на нерухоме майно, униможливлює оформлення спадкових прав спадкоємця у нотаріальному порядку. Часткове задоволення вимог первісного позову та часткове задоволення вимог позову третьої особи із самостійними вимогами на предмерт спору обумовлено розрахунком часток отриманого у спадщину нерухомого майна, яке слід розраховувати виходячи з наступного. Так після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому 21/50 частину домоволодіння. Сини померлого [PERSON], та [PERSON], прийняли спадщину в рівних частках тобто по 21/100 частині кожний. Після смерті [PERSON], відкрилася спадщина на належну їй 29/50 частину домоволодіння. Сини померлої [PERSON], та [PERSON], прийняли спадщину в рівних частках тобто по 29/100 частин кожний. Отже після смерті батьків [PERSON], отримав у спадщину 21/100+29/100=50/100, або = 1/2 частина домоволодіння. Аналогічно розрахувується і частка [PERSON], який також після смерті обох батьків отримав спадщину 21/100 (після смерті батька) +29/100 (після смерті матері) =50/100, або = 1/2 частина домоволодіння. В свою чергу позивачка [PERSON], та її неповнолітня донька [PERSON] після смерті [PERSON] отримали спадщину в рівних частках як дружина і донька померлого, а саме по 1/4 частині кожна. Також, вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання права власності на 21/100 частину домоволодіння після смерті батька та на 29/100 частин домоволодіння після смерті матері (розрахунок наведений вище). З урахуванням того, що первісний позов [PERSON], та позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON], в інтересах неповнолітньої [PERSON] задоволені в частині вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння, отже зустрічний позов [PERSON], про виселення [PERSON], задоволенню не підлягає. Також суд не приймає до уваги заперечення представника позивача за первісним позовом щодо відмови позивачу за зустрічним позовом у вимогах про визнання права власності, через непредявлення вимоги про встановлення факту прийняття ним спадщини оскільки сам факт прийняття спадщини [PERSON], (вступ в управління та володіння спадковим майном після смерті батьків), визнаний та не оспорюється [PERSON], та її представником.

Outcome: partial