Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки [PERSON] у м. Рим Італії без згоди та супроводу батька [PERSON], - на період літніх канікул з 01.07.2017 року по 01.09.2017 року. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що до 2014 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати із [PERSON], перебуває на її утриманні та вихованні. [PERSON] відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дочки за кордон для відпочинку, у зв'язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги від 16.01.2017 року та просила даний позов задовольнити, опираючись на обставини, викладені у позові; вказала адресу у м. Римі, де проживає її матір [PERSON] вже більше восьми років і куди конкретно вона з дитиною планує поїхати для відпочинку на море. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку через розміщення оголошення у пресі; із заявою про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення до суду не звертався, - тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін у заочному провадженні проти чого не заперечила позивач. Представник третьої особи органу опіки та піклування Самбірської районної державної адміністрації на виклик в суд не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи; подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, оскільки дана дитина [PERSON] не перебуває на обліку в службі у справах дітей, як діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав: Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст. 2, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; проїзний документ дитини і оформлення його проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Аналогічне положення регламентоване у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. принцип 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Ураховуючи вищенаведені норми законів та позицію позивача, суду доведено, що виїзд дитини заплановано в конкретну державу та вказано адресу місця її проживання, період літніх шкільних канікул; дитина виїжджає з метою оздоровлення та з метою розширення її кругозору, чи з інших позитивних міркувань і на це є достатні кошти, оскільки в м. Рим офіційно працює та проживає мати позивача [PERSON], [INFO]; судом установлено, що виїзд [PERSON] за кордон з метою відпочинку чи оздоровлення відповідає інтересам дитини, тому суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved