Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом до [PERSON], [INFO], та [PERSON], в якому прохає визначити їй частку в праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 частку згаданої квартири. Свої вимоги мотивує тим, що спірну квартиру було придбано у період шлюбу з [PERSON], [INFO], тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. 24 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], [INFO], було розірвано, а 24 листопада 2016 року останній помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить спірна квартира, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку із тим, що на момент відкриття спадщини вона не перебувала у шлюбі із спадкодавцем. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позову з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, пояснюючи, що спірну квартиру було придбано [PERSON], [INFO], за особисті кошти, отриманні від відчуження іншого нерухомого майна. Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, позивач [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] та відповідач [PERSON], [INFO], в судове засідання не прибули. Від приватного нотаріуса надійшла заява про розгляд справи у її відсутність (а.с.88). До матеріалів справи приєднано заяву відповідача [PERSON] від 26.09.2017 року, із змісту якої убачається, що він визнає позовні вимоги [PERSON] та прохає розглянути справу у його відсутність (а.с.71). Проте, у відповідності до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, суд не приймає визнання відповідачем [PERSON] згаданого, так як йому не були розяснені наслідки такого визнання, тим більш, що визнання [PERSON] позову суперечить інтересам іншого відповідача. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу позивач [PERSON] та [PERSON], [INFO], у період з 22 листопада 1996 року по 25 лютого 2015 року перебували у шлюбі (а.с.7,8). Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.07.2009 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали належні їм на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №268103 виданого 29.08.2007 року по 1/3 частки квартири [ADDRESS] за 48497 грн. (а.с.92). Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.07.2009 року [PERSON], [INFO], придбав спірну квартиру [ADDRESS] (Горішні Плавні) Полтавської області за 18162 грн. (а.с.61). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON], [INFO], помер 15 листопада 2016 року (а.с.8). З матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлого вбачається, що спадкоємцями першої черги є [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.88). На час розгляду справи позивачка [PERSON], яка є громадянкою [PERSON] Білорусь, залишається зареєстрованою за адресою спірної квартири, що підтверджується довідкою Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №2 та посвідкою на постійне проживання (а.с.10,11). Розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~ вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від\~07\~вересня\~2016\~року\~у\~справі №6-801цс16 та від 05 квітня 2017 року у справі №6-399цс17. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Судом встановлено, що спірну квартиру придбано через незначний проміжок часу після того, як спадкодавцем [PERSON] було відчужено належну йому частку квартири [ADDRESS] вартістю 16166 грн. (48497 : 3), що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.07.2009 року. Відчужене нерухоме майно [PERSON] набув внаслідок приватизації, на підставі розпорядження Комсомольської міської ради №383 від 29.08.2007 року (а.с.92), тому у відповідності до ст.61 СК України, в редакції, що діяла станом на 14.07.2009 року, це майно, а відповідно і кошти, отримані від його відчуження, є особистою приватною власністю [PERSON] Під час судового розгляду учасники справи визнали те, що вартість зазначеної вище квартири та спірної квартири становила 48497 та 18162 грн. відповідно, тому згідно ч.1 ст.82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, суд вважає доведеним, що придбання [PERSON] спірної квартири відбулося за рахунок 16166 грн., які є його особистою приватною власністю, а решта вартості квартири в розмірі 1996 грн. (18162 16166) було покрито за рахунок спільних коштів подружжя. Таким чином, частка спільної сумісної власності подружжя в спірному майні становить 1996/18162, а враховуючи визначену ч.1 ст.70 СК України рівність часток чоловіка і дружини, частка позивачки в спірному квартирі складає 1996/18162 : 2, що дорівнює 998/18162 = 0,055 або 55/1000. У відповідності з ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладе та враховуючи, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано виключно за спільні кошти подружжя, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково і за нею необхідно визнати право власності на 55/1000 частку квартири [ADDRESS]. Надані представником позивачки відомості про те, що на час придбання спірної квартири [PERSON] проживала та працювала на території [PERSON] Білорусь, де мала стабільний заробіток, а також про те, що для придбання спірної квартири позивачка надавала письмову згоду, посвідчену нотаріусом в місті Мінськ, не спростовують доводів відповідачки [PERSON] про придбання цієї квартири спадкодавцем за рахунок коштів, отриманих від відчуження особистої приватної власності (а.с.62, 96, 97). Зазначена частка у спільному майні є незначною, проте судом не вирішується питання щодо припинення права позивачки на цю частку, так як воно виходить за межі заявлених позовних вимог і не є предметом судового розгляду у цій справі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду із згаданим позовом та заявою про забезпечення доказів, позивачкою сплачено 640 та 320 грн. судового збору відповідно (а.с.3,30), тому, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, та ціні позову в розмірі 9081 грн., з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню по 52,75 грн. судових витрат ((640 + 320) : 9081 х 998 : 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial