Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом про заборону проведення державної реєстрації договорів оренди землі. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником земельних ділянок, які знаходяться на території Лозівської сільської ради з кадастровим номером 052538400:02:001:0161, площею 2,6559 га та кадастровим номером 052538400:02:001:0162, площею 2,8164 га. У липні-серпні 2015 року вона підписала з ПП «Агрофірма «Відродження» два договори про передачу в оренду зазначених земельних ділянок. Проте, вважаючи, що підписала договори поспішно, заявою-попередженням від 20.08.2015 року вона повідомила відповідачів про те, що відкликає свої підписи під договорами та самі договори оренди, укладені нею з ПП «Агрофірма «Відродження», просить вважати їх такими, що не підписані, а також просить не подавати їх у відповідні установи для державної реєстрації, а вже подані відкликати. Реєстраційну службу Шаргородського РУЮ, [PERSON] ДНК, приватних нотаріусів Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та [PERSON] вона просила не реєструвати договори оренди землі, укладені нею з ПП «Агрофірма «Відродження». Відповідач ПП «Агрофірма «Відродження» відмовляється повернути їй договори та не надає відповіді на її численні звернення. Просить заборонити відповідачеві ПП «Агрофірма «Відродження» подавати на реєстрацію у відповідні установи для державної реєстрації підписані нею договори про передачу в оренду земельних ділянок з кадастровим номером 052538400:02:001:0161, площею 2,6559 га та з кадастровим номером 052538400:02:001:0162, площею 2,8164 га, які знаходяться за межами населеного пункту на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, а вже подані договори відкликати; заборонити реєстраційній службі Шаргородського РУЮ Вінницької області, [PERSON] державній нотаріальній конторі, приватним нотаріусам Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та [PERSON] проводити реєстрацію вже підписаних договорів. 20.10.2015 року позивачкою [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій остання просить стягнути з ПП «Агрофірма «Відродження» на її користь понесені нею судові витрати при зверненні до суду (а.с.59). 09.11.2015 року позивачкою [PERSON] подано заяву про збільшення підстав позовних вимог (а.с.77-78), яка мотивована тим, що при укладенні договорів оренди відповідачем ПП «Агрофірма «Відродження» порушено вимоги чинного законодавства щодо форми договорів, щодо істотних умов договорів. Відповідач намагається заволодіти її майном з можливістю його передачі в майбутньому, в заставу без її згоди, що, на її думку, зазначено в п.12.1. договорів. Скориставшись її юридичною необізнаністю, відповідач намагається розпоряджатися її власністю безповоротно, що є обмеженням її права, про яке вона не знала і не могла знати при підписанні догорів. При цьому, відповідач не залишив їй примірника договорів, про що вказано в п.14.2., забравши всі примірники собі, не виключно, з метою, щоб вона не ознайомилася із текстом договорів. Таким чином, вважає, що фактично по істотних умовах договору належним чином згоди не було досягнуто. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог та про збільшення підстав позовних вимог. Просив позов задовольнити в повному обсязі, а саме: заборонити відповідачеві ПП «Агрофірма «Відродження» подавати на реєстрацію у відповідні установи для державної реєстрації підписані позивачкою договори про передачу в оренду земельних ділянок з кадастровим номером 052538400:02:001:0161, площею 2,6559 га та з кадастровим номером 052538400:02:001:0162, площею 2,8164 га, які знаходяться за межами населеного пункту на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, а вже подані договори відкликати; заборонити реєстраційній службі Шаргородського РУЮ Вінницької області, [PERSON] державній нотаріальній конторі, приватним нотаріусам Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та [PERSON] проводити реєстрацію підписаних позивачкою договорів; стягнути з відповідача ПП «Агрофірма «Відродження» понесені позивачкою витрати при зверненні до суду, зокрема, по сплаті судового збору, та витрати на правову допомогу. Адвокат [PERSON] суду пояснив, що позивачка 20.07.2015 року підписала договори оренди землі за №№7 та 8 з ПП «Агрофірма «Відродження». Примірника кожного договору оренди відповідач позивачці не надав, вважає, з тією метою, щоб приховати, що договори укладені юридичною особою, якої не існує, містять виправлення, не містять істотних умов договору, а пункт 12.1. договорів, в порушення норм законодавства про власність, дозволяє відповідачеві без узгодження з позивачкою розпоряджатися належними останній земельними ділянками, зокрема, відчужувати. Проте, встановивши порушення своїх прав, позивачка звернулася до відповідача ПП «Агрофірма «Відродження» із заявою про те, що відкликає свої підписи під договорами та самі договори про передачу належних їй земельних ділянок в оренду, просить вважати їх не підписаними. Цією ж заявою вона просила ПП «Агрофірма «Відродження» не подавати договори на реєстрацію, а також попередила інших відповідачів про те, щоб не реєстрували договори оренди землі у випадку подачі їх на реєстрацію. Вважає, що при укладенні спірних договорів, відповідачем ПП «Агрофірма «Відродження» було порушено конституційне право позивачки розпоряджатися належними їй земельними ділянками, бути обізнаною з істотними умовами договору, зокрема про орендну плату та нормативно-грошову оцінку землі, тоді як із оглянутих в судовому засіданні примірників договорів вбачається, що ці істотні умови виправлялися, оскільки спершу цифри записані олівцем, а потім ручкою. До того ж, договори підписані [PERSON], але довіреність до них не додана. [PERSON] є директором [PERSON] філії ПП «Агрофірма «Відродження», а договори уклав з позивачкою від імені ПП «Агрофірма «Відродження» [PERSON] філія, тобто від імені підприємства, якого не існує, виходячи із реєстраційних документів відповідача. Шляхом обману та зловживання довірою позивачки, знаючи про її необізнаність із нормами законодавства, що стосуються порядку укладення договорів оренди, відповідач вніс у спірні договори оренди землі п.12.1., який дозволяє відповідачеві передачу земельних ділянок позивачки в заставу, саме цей пункт і викликав звернення позивачки із вказаним позовом до суду. Безпідставним вважає посилання представника відповідача на дотримання вимог ст.203 ЦК України і наявність волевиявлення позивачки на укладення спірних договорів оренди землі, оскільки волевиявлення позивачки не було, згоди щодо істотних умов договору не досягнуто, так як позивачка не розуміла, що саме підписала, тому відкликала свої підписи під договорами, тобто своє волевиявлення. Договори не можуть бути передані на реєстрацію і зареєстровані відповідачами, так як будуть порушені конституційні права позивачки на розпорядження своєю власністю, оскільки після підписання договорів оренди землі позивачка змінила свою думку. Оскільки договори набирають чинності після їх державної реєстрації, то, з метою уникнення порушень прав позивачки при їх реєстрації відповідачами, просить позов задовольнити у повному обсязі, а також стягнути судові витрати. Звертає увагу на те, що позивачкою у позові не ставляться вимоги про визнання спірних договорів недійсними, про що зазначає відповідач у своїх запереченнях на позов, а ставиться питання про заборону реєстрації договорів оренди землі. Представник відповідача ПП «Агрофірма «Відродження» [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON], просив відмовити у задоволенні позову через безпідставність заявлених вимог. Заперечуючи щодо позову представник відповідача пояснив, що, відповідно до ч.3 ст.203, ч.1 ст.638 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а договір є укладеним , якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Договори оренди землі, що укладені між позивачкою та відповідачем 20.07.2015 року, відповідають цим нормам ЦК України. До того ж, не відповідає дійсності ствердження представника позивачки про те, що ці договори укладалися з боку орендаря не уповноваженою особою, оскільки директор [PERSON] філії ПП «Агрофірма «Відродження» [PERSON] був наділений відповідними повноваженнями на підставі довіреності від 30.09.2013 року. [PERSON] філія ПП не є юридичною особою, а є відокремленим структурним підрозділом ПП, на підставі Положення про філію, вона діє від імені та в інтересах ПП, має право укладати, в тому числі, договори оренди землі. Крім того, [PERSON] суду пояснив, що ствердження представника позивачки адвоката [PERSON] про те, що в спірних договорах оренди землі не зазначено істотні умови договору про орендну плату та про нормативно-грошову оцінку землі не відповідають дійсності, оскільки вони зазначені в п.4.1 та в п.2.5. відповідно. Він припускає, що спершу розмір орендної плати та нормативно-грошова оцінка землі могла зазначатися в примірниках договорів олівцем, зокрема, відразу при проведенні розрахунку, але при укладенні договорів з позивачкою ці умови зазначені кульковою ручкою, і в цьому не вбачається порушень норм ЦК України чи ЗК України, оскільки істотні умови зазначені в договорах під час підпису їх сторонами. Підписуючи спірні договори, позивачка не заперечувала ні щодо розміру орендної плати, ні щодо нормативно-грошової оцінки землі, що вказана в договорах. Також, представник відповідача просить суд звернути увагу на те, що п.12.1. договорів оренди землі не містить умови про право відповідача на відчуження земельної ділянки позивачки без її відома та згоди, про що стверджує представник позивачки адвокат [PERSON] Вказаний пункт містить умову про відчуження права оренди земельної ділянки, а не самої земельної ділянки, іншим особам, а також право оренди земельної ділянки може бути передано в заставу без згоди орендодавця, а не сама земельна ділянка. Вказана умова не суперечить вимогам ЗК України, оскільки ст.133 ЗК України встановлено, що у заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, а також права на них, зокрема, право оренди земельної ділянки. При цьому, п.12.1. договорів оренди містить умову про передачу у заставу саме права оренди земельної ділянки, а не земельної ділянки, ніяким чином не порушуючи права позивачки, як власника землі. Також, представник відповідача [PERSON] вважає, що цивільні права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення учасників договорів, набуваються після державної реєстрації, відповідно до ст.17 ЗУ «Про оренду землі», якою передбачено, що обєкт за договором оренди вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що передбачено ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вимога позивачки не здійснювати реєстрацію договорів оренди земельних ділянок, волевиявлення на укладення яких вона виявила в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, скріплення підписом письмового документа, не є підставою для відмови у державній реєстрації і не ґрунтується на нормах закону, оскільки підстави для відмови у реєстрації договору оренди землі визначені ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і така підстава, як заборона особою реєструвати укладений нею договір, не передбачена. Просить суд звернути увагу на те, що ст.214 ЦК України передбачено, що особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також, у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього. З такими вимогами позивачка до відповідача не зверталася. Заява позивачки про відкликання підписів під договорами не ґрунтується на вимогах закону. Також, позивачка не зверталася до відповідача із вимогою про розірвання договорів оренди землі. Так як права позивачки не порушені жодним із відповідачів у цій справі, то відсутні підстави для задоволення її позовних вимог, оскільки спірні договори оренди на реєстрацію не передавалися і не реєструвалися. Відповідачі Реєстраційна служба Шаргородського РУЮ, [PERSON] державна нотаріальна контора, приватні нотаріуси Шаргородського районного нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином. Начальник Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника РС (а.с.104). Завідуюча [PERSON] ДНК [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника державної нотаріальної контори (а.с.103). Приватний нотаріус Шаргородського районного нотаріального округу [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначив, що не може бути відповідачем у цій справі, так як не здійснив дій чи бездіяльності стосовно позивачки, не порушив її прав (а.с.88). Приватний нотаріус Шаргородського районного нотаріального округу [PERSON] про причини неявки до суду не повідомила, тому суд, враховуючи думки представників сторін, вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим №0525384800:02:001:0162, площею 2,8164 га та земельної ділянки з кадастровим №0525384800:02:001:0161, площею 2,6559 га на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, які належать їй на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 09.10.2013 року, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 09.10.2013 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2013 року (а.с.6-9). Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] 20.07.2015 року уклала з відповідачем ПП «Агрофірма «Відродження» в особі директора [PERSON] філії [PERSON] два договори оренди землі за №7 та за №8 (а.с.108-113). З свідоцтва про державну реєстрацію серії А00 № 562034 вбачається, що відповідач ПП «Агрофірма «Відродження» зареєстрований в ЄДР 05.12.2001 року (а.с.114). З витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21.10.2015 року вбачається, що ПП «Агрофірма «Відродження» має два відокремлені підрозділи: [PERSON] філію Приватного підприємства «Агрофірма «Відродження» та Тиврівську філію Приватного підприємства «Агрофірма «Відродження» (а.с.131-133). З Положення про [PERSON] філію Приватного підприємства «Агрофірма «Відродження», що затверджене засновником у 2007 році, вбачається, що філія створена на підставі рішення єдиного засновника за №3 від 01.02.2007 року, є відокремленим структурним підрозділом підприємства, який розташований поза місцезнаходженням підприємства, та здійснює частину його функцій, визначених цим Положенням, в тому числі функції представництва. Філія не є юридичною особою… Філія здійснює свою діяльність від імені підприємства. Відповідальність за всіма зобовязаннями, прийнятими філією, несе підприємство. Місцезнаходження філії: буд.1, вул. Леніна, село Лозова, Шаргородський район, Вінницька область (пункти 1.2, 2.2, 3.1, 3.2, 3.3. Положення) (а.с.135-140). Відповідно до реєстраційних документів, досліджених судом, ПП «Агрофірма «Відродження» знаходиться в смт. Оратів, Вінницької області, вул. Леніна, 90. З досліджених в судовому засіданні договорів оренди землі, укладених між позивачкою та відповідачем 20.07.2015 року, вбачається, що спірні договори укладалися з боку орендаря ПП «Агрофірма «Відродження», зокрема [PERSON] філією в особі її директора [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 30.09.2013 року (а.с.108-113). Відповідно до п.5.3.10 та п.6.7.1 Положення про [PERSON] філію ПП «Агрофірма «Відродження», філія має право орендувати та передавати в оренду земельні ділянки, а керуючий філією має право укладати на території України договори оренди земельних ділянок приватної, державної, комунальної та інших форм власності (а.с.137, 138). З довіреності від 30.09.2013 року вбачається, що на укладення договорів оренди землі [PERSON] уповноважило ПП «Агрофірма «Відродження» (а.с.143). Таким чином, суд вважає, що ствердження представника позивачки адвоката [PERSON] про те, що спірні договори оренди укладено не уповноваженою особою та юридичною особою, якої не існує, не відповідає дійсності. Також, із досліджених в судовому засіданні договорів оренди землі від 20.07.2015 року за №7 та за №8, що укладені між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Відродження» вбачається, що вони підписані сторонами, не містять виправлень, містять зазначення істотних умов договору оренди землі, відповідно до ст.15 ЗУ «Про оренду землі», зокрема, обєкт оренди; строк дії договору оренди; орендну плату із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Зокрема, згідно з умовами даних договорів, позивачка передала відповідачеві ПП «Агрофірма «Відродження»» у строкове платне користування належні їй земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею, відповідно, 2,6559 га та 2,8164 га, які знаходяться на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, на сім років (п.1.1., п.3.1. Договорів). Пунктами 4.1.-4.9. договорів визначено розмір орендної плати шість відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, відповідно 3166,02 грн. та 3166 грн., відповідно на дату укладення договорів, а також порядок і умови розрахунків, строки розрахунків, порядок внесення орендної плати, відповідальність за її несплату. Пунктами 2.1.-2.7. договорів визначено обєкт оренди, в тому числі, п.2.5. нормативно-грошову оцінку земельних ділянок на момент укладення договорів, відповідно, 52766,99 грн. та 52766,64 грн. Таким чином, суд вважає, що ствердження представника позивачки адвоката [PERSON] про те, що спірні договори оренди не містять істотних умов договору, у звязку із чим порушуються права позивачки, не відповідає дійсності. Договори оренди землі від 20.07.2015 року за №7 та за №8, що укладені між позивачкою та відповідачем, містять п.21.1., згідно з яким право оренди земельної ділянки може бути відчужене іншим особам відповідно до умов, передбачених чинним законодавством. А також, право оренди земельної ділянки не може бути внесене орендарем до статутного фонду підприємств, та може бути передане у заставу без отримання згоди орендодавця (а.с.109 на звороті, а.с.112 на звороті). Відтак, суд вважає, що не заслуговує на увагу ствердження представника позивачки адвоката [PERSON] про те, що спірні договори оренди порушують право власності позивачки на земельні ділянки, так як містять умови про передачу земельних ділянок в заставу без згоди позивачки, що суперечить вимогам законодавства, виходячи з наступного. З пункту 12.1. договорів вбачається, що сторони погодили при укладенні договору право передачі в заставу без згоди орендодавця не самих земельних ділянок, про що стверджує представник позивачки, а права оренди на них. До того ж, вказана умова договорів оренди кореспондується із вимогами ч.1 ст.133 ЗК України, якою передбачено, що у заставу можуть передаватися як земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, так і права на них право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Земельна ділянка або право на неї може бути передано у заставу лише за умови присвоєння земельній ділянці кадастрового номера в порядку, визначеному законом. Таким чином, при внесенні вказаної норми у договори оренди землі, право власності позивачки на належні їй земельні ділянки відповідачем не порушено. Як встановлено судом, означені договори оренди землі між позивачкою та відповідачем від 20.07.2015 року за №7 та за №8 не зареєстровані, що вбачається із досліджених в судовому засіданні примірників вказаних договорів. Судом достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] договори оренди землі від 20.07.2015 року за №№7 та 8 з ПП «Агрофірма «Відродження» підписувала, що не заперечується нею, її представником та представником відповідача. Відтак, судом встановлено, що позивачка та представник відповідача, уповноважений на укладення договорів оренди землі, мали вільне волевиявлення, спрямоване на підписання договорів оренди землі та на настання цивільних прав та обовязків, на досягнення яких було спрямоване укладання вказаних договорів. 20.08.2015 року позивачка [PERSON] направила відповідачам заяву-попередження про відклик підписів під договорами та підписаних договорів оренди землі та непроведення реєстрації договорів оренди землі, що укладені в 2015 році і ще не зареєстровані (а.с.4-5). Відповідно до вказаної заяви-попередження, [PERSON] повідомляє відповідачів про відкликання своїх підписів під договорами оренди землі та самі договори з ПП «Агрофірма «Відродження» про передачу в оренду належних їй земельних ділянок; просить вважати їх не підписаними нею; відповідача ПП «Агрофірма «Відродження» не подавати договори на реєстрацію, а вже подані відкликати; реєстраційну службу, державних та приватних нотаріусів не реєструвати означені договори оренди. Суд констатує той факт, що нормами ЦК України та ЗК України не передбачено відмови від правочину, чи розірвання договору оренди землі шляхом «відкликання підписів під договорами оренди землі та самих договорів з ПП «Агрофірма «Відродження» про передачу в оренду належних позивачці земельних ділянок» в такому порядку, як це зроблено [PERSON] Так, особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін (ч.ч.2, 3, 4 ст.214 ЦК України). Також, відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.31 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Судом встановлено, що позивачка не зверталася до відповідача або до суду в порядку ст.ст.214, 651 ЦК України та ст.31 ЗУ «Про оренду землі» про відмову від договору оренди землі чи про його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, з урахуванням статей 641, 542 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто правове значення має наявність вільного волевиявлення сторін на момент досягнення ними згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, тобто повного і безумовного прийняття однією стороною пропозиції другої сторони укласти договір на визначених і добровільно погоджених ними умовах, а не на момент його державної реєстрації. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не передбачена нормами ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Спеціальним законом Законом України «Про оренду землі» не передбачено обовязковості державної реєстрації договору оренди землі, оскільки норми статей 18 та 20 цього Закону виключено. Частиною першою статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обовязковою. Обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним чи юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки… (п.п.1, 2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що договори оренди землі між позивачкою [PERSON] та відповідачем ПП «Агрофірма «Відродження» від 20.07.2015 року за №№ 7 та 8 є укладеними, оскільки сторони при підписанні договорів досягли згоди з усіх істотних умов, але ці договори матимуть юридичну чинність тільки після їх державної реєстрації. Статтею 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено випадки відмови державного реєстратора у державній реєстрації прав та їх обтяжень, серед яких відсутні підстави для відмови у реєстрації, в тому числі реєстрації договору оренди землі, коли наявна одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору чи заборона сторони реєструвати раніше підписаний нею договір. Таким чином, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст.203 ЦК України, є важливим чинником, без якого укладення договору оренди земельної ділянки є неможливим. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмово документа, а реєстрація договору є адміністративним актом, тобто зовнішнім елементом щодо договору. Оскільки договори оренди землі підписані сторонами, не розірвані в передбаченому законодавством порядку, сторони не відмовилися від них в порядку передбаченому ЦК України, а також враховуючи, що спірні договори не зареєстровані в порядку, передбаченому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що достовірно встановлено судом, виходячи з норм наведеного вище законодавства, суд вважає, що вимога позивачки [PERSON] до відповідачів про заборону ПП «Агрофірма «Відродження» подавати вже підписані нею договори оренди землі на реєстрацію, а подані відкликати, а РС Шаргородського РУЮ, державним та приватним нотаріусам реєструвати вказані договори не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим ст.16 ЦК України. Цивільне законодавство України передбачає загальний принцип свободи договору (п.3 ст.3 ЦК України), яка, відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, проте, не встановлює такого способу захисту цивільного права чи інтересу, як прохання чи заборона сторони договору оренди землі не здійснювати його державну реєстрацію. Так, статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди не дійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України та ст.152 ЗК України, не передбачений такий спосіб захисту цивільного права та інтересу, який обраний позивачкою [PERSON] Крім того, судом достовірно встановлено, що відповідачами ПП «Агрофірма «Відродження», Реєстраційною службою Шаргородського районного управління юстиції, [PERSON] державною нотаріальною конторою, приватними нотаріусами Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та [PERSON] не порушено прав позивачки [PERSON], а також відповідачами не вчинено дій, що порушують її права або створюють небезпеку порушення прав, тоді як, в силу вимог ст.ст.3, 15 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів, а суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Встановленим судом фактам відповідають земельні правовідносини та цивільно-правові відносини щодо договорів оренди земельних ділянок, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України, спеціальним нормативно-правовим актом ЗУ «Про оренду землі», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст.792 ЦК України, ст.2 ЗУ «Про оренду землі»). Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. На підставі ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 1 ст.133 ЗК України встановлено, що у заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, а також права на них право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Земельна ділянка або право на неї може бути передано у заставу лише за умови присвоєння земельній ділянці кадастрового номера в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст.626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч.1, 3 ст.639 ЦК України). Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства… Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.13, ч.1 ст.14 ЗУ «Про оренду землі»). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам… Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України). За правилами ст.208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони… Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Зазначені вимоги закону в спірних договорах оренди землі дотримані, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачка та уповноважений представник відповідача 20.07.2015 року підписали спірні договори оренди після узгодження істотних умов договору. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною першою статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обовязковою. Обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним чи юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки… (п.п.1, 2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст.158 ЗК України та ст.35 ЗУ «Про оренду землі», земельні спори, в тому числі спори, повязані з орендою землі, вирішуться в судовому порядку. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що відповідачами не порушені права та охоронювані законом інтереси позивачки [PERSON] на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельними ділянками), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Суд констатує той факт, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» про порушення відповідачами її прав. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed