Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] (відповідач 1), ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (відповідач 2), Шаргородської міської ради Вінницької області (відповідач 3), Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області (відповідач 4) про визнання протиправною приватизації земельної ділянки. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником частини житлового будинку, розташованого по вул. Леніна, 170 (теперішня [PERSON]), а також усього житлового будинку по вул. Леніна, 172 (теперішня [PERSON]) у м. Шаргород Вінницької області. Обидва домоволодіння були обєднані з присвоєнням єдиної адреси - вул. Леніна, 172 (теперішня [PERSON]). По сусідству з домоволодінням позивача знаходиться домоволодіння [PERSON], який у 2007 році придбав частину будинку по вул. Леніна, 170 (теперішня [PERSON]). У липні 2015 року позивачу стало відомо, що [PERSON] приватизував присадибну земельну ділянку не тільки під своєю частиною домоволодіння, а і під самий фундамент домоволодіння позивача, не залишивши їй доступу ззовні до її власності, що позбавляє позивача можливості утримувати та реконструювати її власність. Проектну документацію для приватизації [PERSON] земельної ділянки виготовляв ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а затверджувала цю документацію Шаргородська міська рада Вінницької області. Посилаючись на те, що при розробці та затвердженні технічної документації для приватизації [PERSON] земельної ділянки були порушені, зокрема її права, адже [PERSON] отримав у власність земельну ділянку, більшу за ту, яку йому погоджували суміжні землекористувачі, у тому числі і позивач, остання, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (т. І а.с. 93, 94) просить: - визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] на території м. Шаргород, вул. Леніна, 170, виготовлену ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»; - визнати протиправним та скасувати пункт 1.11 та пункт 4 рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 233 від 4 січня 2013 року, в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, площею 0,0143 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку; - скасувати рішення Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області № 2163024 від 8 травня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 0525310100050150160, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 3256113 від 8 травня 2013 року на земельну ділянку площею 0,0142 га, кадастровий номер 0525310100050150160 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач 1 - [PERSON], його представники [PERSON] та адвокат [PERSON] заперечили проти позовних вимог [PERSON] Зазначили, що законом не передбачено такого способу захисту як визнання недійсною технічної документації. Також, на переконання [PERSON] та його представників, позивач не доказала, яким чином надання земельних ділянок у власність позивачу порушує її права та інтереси, а також чому оскаржуване нею рішення Шаргородської міської ради Вінницької області не відповідає Конституції та законам України, адже позивач може захистити свої права, шляхом встановлення земельного сервітуту для проходу та обслуговування стін будівлі. Окрім того, відповідач 1 вважає, що процедура погодження меж земельних ділянок може проходити лише на стадії визнання факту виникнення права власності на землю, тобто з моменту державної реєстрації цих прав, а тому не погодження межі не є доказом порушення прав чи законних інтересів позивача, а лише процедурою оформлення документів. Представник відповідача 2 - ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у судове засідання не зявився, проте у листах від 18 листопада 2015 року №5999 та від 19 січня 2016 року № 643 (т. І а.с. 91, 218) в.о. директора інституту [PERSON] просить справу розглядати у відсутність їх представника, за наявними в матеріалах справи доказами. Проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] на території м. Шаргород, вул. Леніна, 170 не було порушено вимог закону. Представник відповідача 3 - Шаргородської міської ради Вінницької області [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача 4 - Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області у судове засідання не зявився, проте, від в.о. начальника Шаргородського районного управління юстиції [PERSON] надійшли листи про розгляд справи у відсутність представника відділу державної реєстрації прав (т. І а.с. 31, 214). Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області у судове засідання не зявився, у поданій до суду заяві від 3 лютого 2016 року начальник відділу [PERSON] просить справу розглядати у відсутність їх представника (т. І а.с. 221). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Шаргородської міської ради Вінницької області у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Окрім того, [PERSON] також подала позовну заяву про визнання протиправною приватизації земельної ділянки, яка з урахуванням ухвали суду про залучення співвідповідача подана до Шаргородської міської ради Вінницької області та [PERSON] (т. І а.с. 201-203, т. ІІ а.с. 19). У позовній заяві [PERSON] зазначає, що вона є власником житлового будинку по вул. Леніна, 168 (теперішня [PERSON]) у м. Шаргород Вінницької області. Її будинок знаходиться поруч з будинками [PERSON] та [PERSON] Приватизація останнім спільної для усіх них прибудинкової території між будинками № 168, № 170 та № 172 по вул. Леніна, (теперішня [PERSON]) у м. Шаргород Вінницької області, створила перешкоди [PERSON] у доступі до її будинку, у звичній та багато років існуючій формі. У липні [PERSON] дізналася про те, що протягом 2008 2014 років [PERSON] приватизував присадибну земельну ділянку, не тільки під своєю частиною домоволодіння, а і попід домоволодіння [PERSON] і [PERSON] Окрім того, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], як суміжного власника земельної ділянки і будинку по вул. Героїв Майдану, 168 у м. Шаргород про усунення перешкод у користуванні приватизованою ним земельною ділянкою, намагаючись таким чином обмежити [PERSON] у використанні колись спільного громадського проходу. [PERSON] зазначає також, що Шаргородська міська рада Вінницької області перед затвердженням технічної документації для приватизації [PERSON] земельної ділянки не перевірила чи дотримано чинне законодавство і чи не обмежуються цією документацією права суміжних користувачів та чи погоджували вони саме такі межі земельної ділянки. Посилаючись на зазначене вище, а також на те, що, погоджуючи [PERSON] межі земельної ділянки, вона мала на увазі виключно земельну ділянку під частиною його домоволодіння, [PERSON] просить визнати протиправним та скасувати пункт 1.11 та пункт 4 рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 233 від 4 січня 2013 року, в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, площею 0,0143 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку. Представник [PERSON] - адвокат [PERSON] не заперечував проти задовлення позовних вимог [PERSON] Представник Шаргородської міської ради Вінницької області [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON], зазначивши, що остання не довела обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та його представників, пояснення третьої особи з самостійними вимогами, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та третьої особи, заперечення відповідачів, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Згідно з договором дарування від 1 березня 1994 року [PERSON] є власником жилого будинку № 172 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області (т. І а.с. 137, 138). Згідно з договором дарування частки житлового будинку від 19 березня 2002 року [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку № 170 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області (т. І а.с. 139). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 квітня 2003 року [PERSON] є власником житлового будинку № 168 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області (т. І а.с. 149-151) На підставі договору дарування частини жилого будинку від 19 листопада 2007 року [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку № 170 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області (т. І а.с. 231-234). Пунктом 1.32. рішення 10 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 251 від 22 серпня 2008 року передбачено передати [PERSON] земельну ділянку площею 0,0082 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, у звязку з договором дарування частини житлового будинку (т. І а.с. 100). 26 грудня 2011 року [PERSON] звернувся до ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з заявою про виконання землевпорядних робіт по складанню документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області площею 0,0082 га (т. І а.с. 99 на звороті). Із викопіювання з чергового кадастрового плану землекористування Шаргородської міської ради Вінницької області, виданого [PERSON], вбачається, що площа земельної ділянки, розташованої по вул. Леніна, 170 у м. Шаргород, яка підлягає передачі [PERSON] складає 0,0082 га (т. І а.с. 103). На виконання рішення 10 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 251 від 22 серпня 2008 року представником ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» [PERSON], [PERSON] та представником міської ради [PERSON] 21 лютого 2012 року в присутності суміжних землекористувачів [PERSON] та [PERSON] складено протокол про те, що в натурі (на місцевості) проведено встановлення меж земельної ділянки [PERSON] по вул. Леніна, 170 (т. І а.с. 107). Із цього протоколу вбачається, що межі земельної ділянки [PERSON] проходять по вже існуючим межам, межові знаки без зазначення їх кількості передані [PERSON] Окрім того, у протоколі зазначено, що суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж не заявлено, спірні питання відсутні, абрис зовнішніх меж земельної ділянки знаходиться на зворотній стороні протоколу. Відповідно до абрису зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON], суміжні землекористувачі [PERSON], [PERSON] та представник міської ради погодили [PERSON] межі земельної ділянки, форма якої є прямокутною (т. І а.с. 107 на звороті). Водночас, як вбачається з кадастрового плану земельної ділянки [PERSON], який міститься на звороті витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, форма земельної ділянки суттєво відрізняється від тої, яка погоджувалась суміжними землекористувачами, а її площа відрізняється від площі, зазначеної у пункті 1.32. рішення 10 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 251 від 22 серпня 2008 року (т. І а.с. 130). 4 січня 2013 року Шаргородська міська рада Вінницької області на 17-й сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалила рішення № 233, пунктами 1.11 та 4 якого затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, площею 0,0143 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] та передано йому у власність цю земельну ділянку з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку (т. І а.с. 129). 8 травня 2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області [PERSON] видала [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 3256113, згідно з яким [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0142 га, кадастровий номер 0525310100050150160 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області (т. І а.с. 131). Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області [PERSON] № 2163024 від 8 травня 2013 року зареєстровано право власності [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку (т. І а.с. 132). [PERSON] та [PERSON] стверджують, що погоджуючи [PERSON] межі земельної ділянки, мали на увазі земельну ділянку виключно під його частиною будинку, тоді як йому у власність [PERSON] фактично отримав не тільки земельну ділянку під своїм будинком, а і землю, яка впритул підходить до фундаменту будинку [PERSON] та раніше була спільною для усіх власників будинків під № 168, № 170 та № 172 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області. Отримання [PERSON] землі більшою, ніж це погоджувалось площею та конфігурацією, порушує права [PERSON] та [PERSON], як суміжних землекористувачів, оскільки позбавляє їх можливості обслуговувати належним чином їх домоволодіння, що і змусило їх звернутися до суду. Установленим судом обставинам відповідають земельні правовідносини, повязані із захистом права на землю, які регулюються нижче наведеними законодавчими актами. Згідно зі статтями 1, 2 та 3 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час погодження меж земельної ділянки [PERSON] (далі ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною 1 ст. 193 ЗК України встановлено, що державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Державний земельний кадастр включає: а) кадастрове зонування; б) кадастрові зйомки; в) бонітування ґрунтів; г) економічну оцінку земель; ґ) грошову оцінку земельних ділянок; д) державну реєстрацію земельних ділянок; е) облік кількості та якості земель (ст. 196 ЗК України). Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану. Згідно з пунктом «е» ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобовязані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства, зміст якого визначений статтею 103 ЗК України. Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Отже, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документаціїна конкретну земельну ділянку, метою погодження меж земельної ділянки є уникнення подальших спорів між суміжними власниками та землекористувачами щодо меж земельних ділянок та технічних помилок і без такого погодження, технічна документації не може бути затверджена органом місцевого самоврядування. У той же час, у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що звертаючись до Шаргородської міської ради Вінницької області з проханням передати йому у власність земельну ділянку, він мав на увазі виключно земельну ділянку, під його частиною житлового будинку, розташованого за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області. Те, що йому окрім землі під будинком належить ще й інша прилегла до будинку земельна ділянка, він дізнався лише у 2015 році, коли між ним та [PERSON] виник спір з приводу землекористування. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у 2012 році вона, замість своєї дочки [PERSON] погоджувала межі земельної ділянки [PERSON] Підписуючи протокол погодження меж, вона вважала, що погоджує [PERSON] межі земельної ділянки, зображеної на плані у протоколі, яка знаходиться виключно під його частиною житлового будинку, розташованого за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області. Про те, що [PERSON] окрім земельної ділянки під його частиною будинку належить ще й інша земельна ділянка, яка завжди була у спільному користуванні власників будинків під № 168, № 170 та № 172 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області, вона дізналася, коли [PERSON] подав до суду позов до [PERSON] з приводу цієї земельної ділянки. Третя особа [PERSON], зокрема пояснила, що вона, будучи суміжним землекористувачем, є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою вул. Леніна, 168 у м. Шаргород Вінницької області. У 2012 році вона погоджувала [PERSON] межі земельної ділянки, які, як вона вважала, знаходяться виключно під його частиною житлового будинку, розташованого за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області. У протоколі погодження меж, земельна ділянка [PERSON] зображувалась у формі прямокутника. Про те, що [PERSON] належить земельна ділянка, яка раніше перебувала у спільному користуванні власників будинків під № 168, № 170 та № 172 по вул. Леніна у м. Шаргород Вінницької області, вона дізналася, коли між нею та [PERSON] виник конфлікт з приводу земельної ділянки і останній подав позов до суду. На переконання суду, затверджуючи [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0143 га, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, Шаргородська міська рада Вінницької області належним чином не перевірила технічну документацію, що призвело до ухвалення рішення, яким порушено права інших землекористувачів, зокрема [PERSON] та [PERSON], оскільки вони, погоджуючи межі земельної ділянки [PERSON], вважали, що межі земельної ділянки відповідають межам фактичного землекористування, яке склалося між ними, тобто, що [PERSON] бажає приватизувати земельну ділянку виключно під його частиною житлового будинку. Із абрису зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] вбачається, що конфігурація земельної ділянки [PERSON] при її погодженні мала форму прямокутника (т. І а.с. 107), проте, як вбачається з кадастрового плану земельної ділянки [PERSON], який міститься на звороті витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, конфігурація земельної ділянки суттєво відрізняється від тої, яка погоджувалась суміжними землекористувачами (т. І а.с. 130). Окрім того, суд також зауважує, що при погодженні меж земельної ділянки [PERSON] не було погоджено межі ще з одним суміжним землекористувачем [PERSON], який проживає у частині житлового будинку № 168 по вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, що підтверджується тим, що у абрисі зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON], підпис [PERSON] відсутній, а на зображенні земельної ділянки, у місці, де мало бути зазначено прізвище [PERSON] зазначено: «? який тут сусід». До того, ж суд враховує, що площа земельної ділянки, яка погоджувалась Шаргородською міською радою Вінницької області для приватизації [PERSON] - 0,0082 га суттєво відрізняється від земельної ділянки, яка фактично приватизована [PERSON] - 0,0142 га, проте рішень, з приводу внесення змін до рішення 10 сесії 5 скликання № 251 від 22 серпня 2008 року щодо площі земельної ділянки Шаргородська міська рада Вінницької області не ухвалювала. Отже, технічна документація, яка виготовлялася [PERSON], суперечила рішенню міської ради. Суд також відзначає, що при затвердженні технічної документації [PERSON] не були враховані вимоги Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 36-92, пунктом 3.25. яких передбачено, що для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань між бічною межею ділянки і стіною житлового будинку або господарської будівлі треба приймати не менше 1,0 м. Проте у даному випадку, земельна ділянка, приватизована [PERSON] впритул прилягає до стіни житлового будинку [PERSON], чого не заперечував у судовому засіданні [PERSON] та вбачається із фотознімків, наданих останнім (т. І а.с. 226, 227). Згідно зі статтями 19, 55 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтями 152, 155 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Отже, на переконання суду, у цій справі [PERSON] та [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів довели обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог щодо незаконності рішення міської ради, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області, площею 0,0143 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку, відтак суд вважає, що рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області №233 від 4 січня 2013 року в цій частині слід визнати протиправним та скасувати. Щодо вимоги [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд вважає, що у звязку зі скасуванням рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 233 від 4 січня 2013 року в частині затвердження [PERSON] технічної документації та передачі у власність земельної ділянки, слід також визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 3256113 від 8 травня 2013 року на земельну ділянку, яке фактично видано на підставі зазначеного вище рішення. Відносно вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію, суд зазначає наступне. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, оскільки суд ухвалив скасувати рішення та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, то, з метою повного захисту прав та законних інтересів [PERSON], належить скасувати і рішення Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області № 2163024 від 8 травня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 0525310100050150160, розташовану за адресою вул. Леніна, 170 у м. Шаргород Вінницької області. Разом з тим, вимога [PERSON] до ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] на території м. Шаргород, вул. Леніна, 170, задоволена бути не може, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Уданому випадку, на думку суду, технічна документація не є нормативно-правовим актом, або правовим актом індивідуальної дії, який би породжував у особи певні права та/або обовязки, а отже сама по собі технічна документація не може порушити прав та законних інтересів, зокрема [PERSON] Окрім того, законом не передбачено такого способу захисту цивільного права чи інтересу, як визнання недійсною технічної документації із землеустрою, отже спосіб захисту порушеного права обраний [PERSON] невірно. Зважаючи на усе вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] належить задовольнити частково, а позов третьої особи [PERSON] слід задовольнити повністю. Ухвалюючи це рішення, суд вважає, що ні [PERSON], ні Шаргородська міська рада Вінницької області не доказали належними та допустимими доказами обставин, якими вони обґрунтовували свої заперечення проти позовних вимог. Згідно з пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розподіляючи судові витрати у цій справі, суд виходить із такого. [PERSON] заявлено 4 немайнові вимоги, за кожну з яких вона сплатила по 243,60 грн, а разом 974,40 грн, що підтверджується квитанціями (т. І а.с. 1, 21). Судом задоволено 3 з 4 позовних вимог [PERSON], а саме: про визнання протиправним та скасування рішення міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про скасування рішення реєстраційної служби про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, з урахуванням наведеного, на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір, а саме: за вимогою про визнання протиправним та скасування рішення з Шаргородської міської ради Вінницької області 121,80 грн (243,60 : 2 = 121,80); за вимогами про визнання протиправним та скасування рішення, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про скасування рішення реєстраційної служби про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з [PERSON] 365,40 грн (121,80 х 3 = 365,40), а з Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн (121,60 х 2 = 243,60) за вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про скасування рішення реєстраційної служби про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Окрім того, під час розгляду цієї справи [PERSON] понесла витрати за надання правової допомоги в сумі 2000 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 16 серпня 2015 року, квитанцією до прибуткового касового ордера Серія 10АААА412194/214 від 1 жовтня 2015 року та розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги (т. І а.с. 14, 146, 147). У цій справі позов предявлено до чотирьох відповідачів, проте задоволено вимоги лише щодо трьох відповідачів, а тому [PERSON] слід відшкодувати 1500 грн витрат на правову допомогу, стягнувши на її користь з Шаргородської міської ради Вінницької області, [PERSON] та Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області по 500 грн. [PERSON], звертаючись до суду, сплатила судовий збір в сумі 487,20 грн (т. І а.с. 200), а тому у звязку із задоволенням її позовних вимог, з Шаргородської міської ради Вінницької області та [PERSON] на користь третьої особи [PERSON] слід стягнути по 243,60 грн (487,20 : 2 = 243,60) судового збору.

Outcome: partial