Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком №143 по вул. Східній у м. Самборі Львівської області. У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що вона є власником даного житлового будинку, згідно реєстраційного посвідчення від 31.01.1994 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є її дочкою та зятем відповідно, а [PERSON] та [PERSON] онуками і, хоча вони зареєстровані за вищезгаданою адресою, проте більше десяти років постійно проживають за межами України. У звязку з тим, що відповідачі лише формально зареєстровані у вищезгаданому будинку, а дійсно не проживають, позивач несе суттєві витрати з оплати за комунальні послуги, а також не може оформити житлової субсидії; тому просить у судовому порядку визнати відповідачів такими, що втратили право на користування цим житловим приміщенням шляхом зняття їх із реєстраційного обліку вказаного місця проживання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалася на викладені обставини у зверненні до суду, наполягала на задоволенні позову. Відповідачі на виклик в суд не зявилися, хоча повідомлялися у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, із відзивом на позов не зверталися; третя особа також не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, - тому суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів та третьої особи у заочному провадженні, проти чого не заперечила представник позивача. Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного: Главою 5 Цивільного процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №143 по вул. Східній у м. Самборі Львівської області згідно реєстраційного посвідчення від 31.01.1994 року. Відповідно до наданих відповідей відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області відповідачі зареєстровані у [INFO]. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до акту міжвідомчої комісії від 01.08.2018 року про обстеження будинку по вул. Східна, 143, відповідачі зареєстровані у даному будинку, проте більше десяти років там не проживають у звязку із виїздом на постійне проживання за межі України. Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Однакове є регламентованим у п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016р. У судовому засіданні як із пояснення представника позивача та представлених письмових доказів установлено, що відповідачі фактично не проживають за місцем реєстрації більше десяти років і лише формально залишаються зареєстрованими у будинку, через що позивач [PERSON] несе суттєві витрати по оплаті за комунальні послуги та не в змозі оформити житлової субсидії відповідно до вимоги Закону. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є субєктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як власнику право вимагати усунення порушення її права. А право власника будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; тому, враховуючи все вище наведене, суд дійшов висновку про підставність позову [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку; у звязку із задоволенням позову відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідачів слід стягнути солідарно у користь позивача документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved