Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування - служби у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання та надання дозволу на виїзд за кордон. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 19.02.2006 року по 04.04.2011 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] Вказала, що в період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Також вказала, що 04.04.2011 року рішенням Наровлянського районного суду Гомельської області республіки Білорусь шлюб між сторонами був розірваний із розпорядженням суду про залишення дитини [PERSON]. на виховання матері. Зазначила, що відповідно до вищезазначеного рішення суду від 04.04.2011 року Хотинським районним управлінням юстиції Чернівецької області було зроблено актовий запис про розірвання шлюбу між сторонами. З моменту розірвання шлюбу малолітній [PERSON]. проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] де вона має самостійний дохід, створила для дитини належні умови для її виховання й розвитку. Також вказала, що з 2012 року малолітній [PERSON]. навчається у державному закладі освіти «Гімназія м. Наровля» за адресою: респ. Білорусь, Гомельська обл., м. Наровля, вул. Леніна, 12. У червні-місяці 2014 року, після закінчення учбового року, вона розраховуючи на порядність свого колишнього чоловіка та повернення ним дитини, надаючи йому можливість участі у вихованні дитини, дала згоду на виїзд із ним з Білорусі до місця його проживання в [ADDRESS]. на час літніх канікул їх малолітнього сина [PERSON] з умовою повернення дитини в серпні 2014 року до місця її постійного проживання в [ADDRESS], тобто до початку нового учбового року, що підтверджується нотаріально посвідченою згодою від 03.06.2014 року. Зазначила, що у визначений час, ані дотепер відповідач дитину не повернув, повертати її відмовляється, чим зриває учбовий процес дитини, порушує її права, не даючи їй можливості виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, а також порушує закон, оскільки за рішенням суду виховання дитини й відповідно місце її проживання визначено за нею. Вказала, що з огляду на те, що відповідач з вересня 2014 року став незаконно утримувати у себе дитину не на підставі закону або рішення суду, самочинно змінивши її місце проживання, вона 11.09.2014 року нотаріально засвідченою заявою скасувала згоду на тимчасові виїзди малолітнього сина [PERSON] за межі Білорусі у супроводженні батька. Крім того зазначила, що 23.10.2014 року вона звернулась до органу опіки та піклування - службу у справах дітей Хотинської РДА із заявою про вжиття заходів щодо повернення дитини та надання висновку щодо відібрання дитини. За наслідками розгляду цієї заяви службою у справах дітей Хотинської РДА була надана відповідь листом від 31.10.2014 року № 11-201-01-14, в якій повідомлено, що згідно Постанови КМУ № 866 від 24.09.2008 року орган опіки та піклування приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини. Посилаючись на викладене, просила винести рішення про відібрання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у відповідача - [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] та повернути її матері - позивачці [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS] та надати дозвіл на виїзд з України в республіку Білорусь неповнолітнього [PERSON], [INFO], в супроводі [PERSON], або уповноважених нею осіб, без згоди та супроводу [PERSON] до досягнення [PERSON] повноліття. [PERSON], звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування - служби у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації про зміну місця проживання дитини, визначення місця проживання дитини разом з батьком, в уточнюючому зустрічному позові просив змінити місце проживання його малолітньої (неповнолітньої) дитини [PERSON] [INFO], визначити її місце проживання з батьком а саме: [PERSON] [INFO] ([ADDRESS]. В обґрунтування позову вказував що вони із колишньою дружиною [PERSON] [INFO], розлучились у 2011 році. У них від шлюбу народився син - [PERSON]. Після розлучення дитина залишились проживати разом з матір'ю, а колишня дружина [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] У 2012 році [PERSON] незаконно вивезла дитину за межі України, в Республіку Білорусія. По даному факту було порушено кримінальну справу, а стосовно [PERSON] винесено рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці про притягнення до кримінальної відповідальності. Остання була звільнення від відбування покарання Законом України «Про амністію». Дитину на територію України не повернула, залишила проживати у Білорусії. Вказав, що за час перебування на території Білорусії у м. Наровля у їхнього спільного сина [PERSON] погіршилась успішність у школі, він перестав цікавих своїми звичними інтересами, змінив свої відношення до матері та оточуючого середовища у сторону не сприйняття. Так, його син [PERSON] почав бачити вдома у матері сварки, непорозуміння з тим, хто проживав разом з ним та матір'ю, бачив непоодинокі випадки п'яних дебошів. Зазначив, що у літку 2014 року мати сама віддала сина [PERSON] на канікули, де він проживав у нього на протязі двох місяців. Вони разом проводили свій час, їздили на рибалку, відпочинок у лісі, розважався зі своїми однолітками на річці. За час проживання в Україні син підтягнувся у техніці читання, покращив стан свого здоров'я. Коли настав час повертатись до Білорусії до мами, син категорично відмовився їхати. Оскільки було вже передвіря 1 вересня та початок навчального року у школі, він змушений аби не силувати дитину віддати його до школи у с. Круглик, Хотинського району. Син почав гарно вчитися та встигати по навчанню, гарно поводить себе у школі, має авторитет серед учнів та вчителів. Крім того вказав, що за час проживання сина у нього він звертався до психологів та педагогів, аби вони провели обстеження [PERSON], та встановили, чому він так боїться повертатись до Білорусії. Зазначив, що Андрійко пояснював про те, що в Білорусії йому важко, йому там і досі незвична обстановка, він не добре володіє Білоруською, це чужа йому земля, він не хотів би жити з мамою, а тут йому подобається набагато більше. Дитина забезпечена повністю належними для її розвитку та росту. Так, син має місце проживання, свою окрему кімнату, іграшки, одяг, шкільний інвентар, розвиваючі ігри. Відвідує школу 3 клас. Вчиться непогано, хоч і не відмінно, знайшов серед однолітків друзів. Постійно їздить з ним на відпочинок на природу, риболовлю, відвідує розважальні дитячі заклади. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали первісний позов в повному обсязі та просили його задовольнити, стосовно зустрічного позову не визнали та просили відмовити. [PERSON] визнала, що працює в Білорусії і має намір виїхати туди на постійне місце проживання, в разі якщо їй повернуть дитину. Крім того [PERSON]визнала, той факт що в неї народилась друга дитина, від чоловіка з яким вона спільно проживала в Білорусії та не перебувала в шлюбі. [PERSON] в судовому засіданні визнала, що маючи дозвіл органу опіки та піклування Хотинського району, вона спілкувалась з сином тільки три рази з літа 2014 року по теперішній час, за відсутності фактичних перешкод в спілкуванні з дитиною [PERSON]. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову та підтримали в повному обсязі зустрічний позов. Представник служби у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області в судовому засіданні вказала, що дитині краще буде проживати біля батька. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є бабусею неповнолітнього [PERSON], який проживає біля неї та її сина по даний час, відвідує школу має нових друзів та проводить час з нею та батьком, відпочиває. Вказала, що він пробувши увесь літній період в них не захотів повертати до матері в Білорусію, обґрунтувавши це тим, що його там ображають, не звертають на нього увагу та не займаються його виховання та неодноразово жалівся на поведінку відносно нього чоловіка його матері [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що сина забрав до себе на проживання в літній період на канікули, а не повернув його назад до матері в республіку Білорусія лише діючи з інтересів сина та по тій причині, що син сам не захотів, йому подобається проживати на Україні, відвідувати українську школу в нього тут є багато друзів, та зазначив, що син [PERSON] неодноразово скаржився що його ображає теперішній чоловік [PERSON] В розмові в судовому засіданні, за участі психолога, [PERSON] набагато разові пропозиції не бажав бачитись та спілкуватись з матір'ю, проявляв занепокоєння і тривогу при цьому, натомість висловлювався, що на Україні, у батька йому добре жити, йому подобається вчитись в школі на Україні де в нього є друзі, батько до нього ставиться добре. [PERSON] на пропозицію в залі судового засідання поспілкуватись з матір'ю - категорично відмовився. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків а також дослідивши матеріали даної цивільної справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступного: Судом було встановлено, що в період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. 04.04.2011 року рішенням Наровлянського районного суду Гомельської обл. республіки Білорусь шлюб між сторонами був розірваний із розпорядженням суду про залишення дитини [PERSON]. на виховання матері. Відповідно до вищезазначеного рішення суду від 04.04.2011 року Хотинським районним управлінням юстиції Чернівецької області було зроблено актовий запис про розірвання шлюбу між сторонами, що вбачається з листа від 25.05.2011 року ВДРАЦС ГУЮ в Чернівецькій області . Також судом встановлено, що з моменту розірвання шлюбу малолітній [PERSON]. проживав з позивачкою за адресою: [ADDRESS] Крім того в судовому засіданні встановлено, що у 2012 році [PERSON] незаконно вивезла дитину за межі України, в Республіку Білорусія. По даному факту було порушено кримінальну справу, а стосовно [PERSON] винесено рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці про притягнення до кримінальної відповідальності. Остання була звільнення від відбування покарання Законом України «Про амністію». Дитину на територію України не повернула, залишила проживати у Білорусії. Згідно висновку Хотинської районної державної адміністрації від 07.11.2014 року за № 22-548-02-25 про доцільність зміни місця проживання неповнолітньої дитини, вбачається, що комісія дійшла до висновку про доцільність змінити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] року народження та визначити місце його біля батька в с.Круглик Хотинського району Чернівецької області. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про те, що вказаній малолітній дитині доцільно проживати з батьком [PERSON] за місцем проживання останнього. При цьому суд, враховуючи всі зібрані по справі докази, діє в першу чергу в інтересах дитини та на її захист. Суд критично відноситься до довідок і висновку з відділу освіти, спорту і туризму Наровлянського районного виконавчого комітету, який виконує функції органу опіки та піклування, оскільки [PERSON] працює саме у вказаному відділі та враховуючи висновок психолога, висновок про доцільність зміни місця проживання неповнолітньої дитини Хотинської РДА та інші докази по справі. Згідно зібраних судом доказів, за місцем проживання [PERSON] створені всі умови для проживання виховання та розвитку малолітньої дитини. Дитина навчається в школі, характеризується позитивно, забезпечений всім необхідним. Згідно психологічного висновку від 23 вересня 2014 року, вбачається що діагностується дистанційність у його стосунках з матір'ю, що характеризується низьким рівнем емоційних зв'язків, напруженістю, підвищеним рівнем тривоги. У хлопчика виражене відчуття страху та небезпеки пов'язане із поверненням до родини матері. Із, підтверджених діагностикою, слів [PERSON] по відношенню до нього здійснювали фізичне, психологічне та економічне насильство (не задовольняли у повній мірі фізіологічні потреби у їжі, та гігієнічному догляді). Інтерпретується високі показники емоційного дискомфорту, потреба у безпеці та захисті. Батько є найбільш значним та емоційно близьким з родинного оточення хлопчика. З висновку про психологічне обстеження дитини [PERSON] від 24.04.2015 року, вбачається, що на основі аналізу діагностичної бесіди з дитиною та аналізу матеріалів діагностики (діагностичний пакет по вивчення синдрому DSM-IV), а також на підставі детального вивчення документації попереднього психологічного обстеження дитини встановлено, що у дитини присутні ознаки попередньої психологічної травматизації, що в свою чергу позначилось на розвиток каморбітних явищ, нейровегетативної гіперактивності, часткове уникання теми про матір та часткова емоційна анестезія дитини. Дослідження характеру стосунків з матір'ю показали присутність панічних атак у дитини, що може свідчити про наявність в анамнезі психологічної небезпеки, яка пов'язана у дитини з небезпечною поведінкою матері. Помічено, що дані явища мають не граничні прояви, що свідчить про адекватний вплив на емоційний розвиток дитини, продуктивну корекцію пост травматичного стану за останній період (2-3 місяці), відсутності вторинної травматизації дитини. Рекомендовано: пролонгувати психокорекцію емоційного стану дитини, запобігати повторної психологічної травматизації дитини, забезпечувати подальший психологічний комфорт дитини особам, які є значимими для дитини а також до яких с прихильними хлопчик, в даній ситуації його батько. Здійснити повторне психологічне обстеження дитини через 3 місяці. У відповідності до ч.1ст. 32 Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року Про чинність Конвенції для України додатково див. Лист Міністерства юстиції N 26-53/7 (у53 7323-06) від 21.01.2006 Права і обов'язки батьків та дітей, у тому числі зобов'язання батьків по утриманню дітей, визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають постійне спільне місце проживання, а за відсутністю постійного спільного місця проживання батьків та дітей їх взаємні права та обов'язки визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. У відповідності до ч.2 ст. 27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (укр/рос) / Про чинність Конвенції для України додатково див. Лист Міністерства юстиції N 26-53/7 ( у53 7323-06) від 21.01.2006 Конвенцію ратифіковано із застереженнями Законом N 240/94-ВР (240/94-ВР)від 10.11.94 Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони і при цьому обидва з подружжя мають те саме громадянство, їхні особисті і майнові правовідносини визначаються за законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передачі її для опікування органу опіки та піклування. У відповідності до ст. 160 CK України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як, визначено ст. 162 CK України, дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. На підставі наявних доказів по справі, пояснень сторін у справі та розмови з дитиною за участі психолога, суд прийшов до висновку, що позивач віддалилась від сина [PERSON] останній не бажає з нею спілкуватись, [PERSON] для налагодження нормальних відносин з сином слід вживати заходів на протязі певного періоду часу. З урахуванням викладених обставин справи, суд враховує, що матір дитини є громадянкою України, а місце проживання її фактичне це республіка Білорусія, зважаючи на те, що дитина фактично проживає в Україні, разом з батьком, ходить до української школи, та бажає проживати з батьком [PERSON], бере до уваги, що у батька дитини забезпечені всі належні умови для розвитку та виховання дитини, а саме місце проживання, окрему кімнату, дитина забезпечена всім для належного для її розвитку та росту, висновок психолога спілкування з дитиною у судовому засіданні. За таких обставин суд вважає, що місце проживання дитини [PERSON] доцільно змінити і визначити разом з батьком, оскільки це сприятиме належному вихованню дитини, належному фізичному та розумовому розвитку дитини, буде повністю в інтересах дитини, за наявності небажання дитини спілкуватись з матір'ю та існування реальної психологічної небезпеки для дитини при передачі її матері в республіку Білорусь. Враховуючи, всі обставини справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з пояснень відповідача так і допитаних свідків в судовому засіданні неповнолітній [PERSON], проживає в даний час біля батька, відвідує українську школу. В листопаді 2014 року [PERSON] отримав висновок органу опіки та піклування, де була визнана доцільність проживання дитини з ним. Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Зважаючи на вищенаведені факти, враховуючи висновок Хотинської РДА Чернівецької області про доцільність місця проживання дитини біля батька, покази свідків, виходячи з прав та інтересів дитини, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про відібрання дитини, і повернення її за попереднім місцем проживання є необґрунтованою та недоведеною в судовому засіданні, тому не підлягає задоволенню. Стосовно вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України в республіку Білорусь неповнолітнього [PERSON]., [INFO], в супроводі матері [PERSON], до досягнення [PERSON] повноліття суд вирішив відмовити, виходячи з наступного: Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Як установлено у судовому засіданні [PERSON] не надано суду жодних доказів на підтвердження позовних вимог щодо виїзду дитини за межі України, тобто позивачем всупереч вимог закону, передбачених ст. 60 ЦПК України, не доведено обставини заперечення відповідача [PERSON] щодо виїзду дитини за кордон, що дало б змогу суду прийняти рішення про надання дозволу для виїзду за кордон малолітньої дитини у супроводі матері без згоди батька. Крім цього, позивачем [PERSON] не надано суду жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини, за кордон, мети такого виїзду . Зазначені у позовній заяві твердження позивачки про те, що вона безуспішно неодноразово намагалася вирішити питання отримання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, у судовому засіданні не підтверджені. Відповідно до статей 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Із аналізу вищенаведених норм випливає, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або за рішенням суду при відсутності згоди одного з батьків. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею вісімнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. За вищевказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] є цілком законним та обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Тобто слід змінити місце проживання [PERSON] та визначити його місце проживання з батьком. Крім того на підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі - 243,60 грн.

Outcome: approved