Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. У вересні 2018 позивачем [PERSON] було подано заяву про зміну підстав позову, відповідно якої позивач просила стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості у розмірі 24 210,95 грн., а також судові витрати, в тому числі витрати за надання правової допомоги. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що 04.06.2015 за нотаріально посвідченою довіреністю вона уповноважила [PERSON] та [PERSON] укладати правочини щодо розпорядження належним їй на підставі свідоцтва про право власності транспортним засобом марки ГАЗ 2705-14, 2006 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , в тому числі одержувати належні їй гроші від його продажу. 13.11.2015 позивач відкликала видану 04.06.2015 довіреність та повідомила відповідачів [PERSON] . Однак, як стверджує позивач, 19.12.2015 [PERSON] на підставі відкликаної довіреності уклав зі [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу за суму 24 210,95 грн. та отримані від продажу кошти позивачу [PERSON] не передав. В подальшому [PERSON] 29.01.2016 продав вказаний автомобіль [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] відмовляється повертати кошти, які були ним отримані за автомобіль, позивач була вимушена звернутися до суду. Через канцелярію суду в січні 2020 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до якої він просить стягнути з [PERSON] на його користь 29 993 грн., з яких 24413 грн. у вигляді витрат за виконання доручення та 5580 грн. винагороди представнику. Зустрічний позов обґрунтований тим, що у 2015 році на прохання знайомого він погодився надати певні послуги, які полягали в тому, щоб зняти з реєстрації автомобіль, зареєстрований за відповідачем [PERSON] та перереєструвати його на іншу особу. При цьому, транспортний засіб з його слів перебував у занедбаному стані декілька років та зберігався на автомобільній стоянці у м. Харкові на перехресті пр. Тракторобудівників та пр. Ювілейного. За зберігання автомобіля ним було сплачено 5580 грн., що складало 50% вартості зберігання, а решту 50% зберігач списав на користь позивача [PERSON] як знижку. 04.06.2015 від [PERSON] ним була отримана нотаріально посвідчена довіреність і на цій підставі транспортний засіб було переміщено на іншу стоянку. В грудні 2015 року, як стверджує позивач, він закупив для автомобіля запасні частини з метою його відновлення на загальну суму 17260 грн., а коли дійшов висновку про недоцільність продовження ремонту за браком коштів, вирішив реалізувати транспортний засіб за ціною 24211 грн. Вважає, що за власні послуги заслуговує на винагороду, розмір якої має становити отриману ним знижку за зберігання транспортного засобу на автостоянці у розмірі 50% вартості зберігання, що становить 5580 грн., а також на відшкодування витрат, зроблених на відновлення транспортного засобу у сумі 17260 грн. та сплачених коштів за зберігання транспортного засобу на автостоянці у сумі 5580 грн. Відповідно до ухвали Фрунзенського о районного суду м. Харків 07.02.2018 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову (а.с. 30-31). Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.03.2018 року зазначену справу направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. (а.с. 40) Відповідно до ухвали Комінтернівського районного суду м. Харків від 22.05.2018 року року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Комінтернівського районного суду м. Харків 11.03.2020 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення з довірителя витрат та винагороди представника (а.с62). Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що на момент розгляду справи обставини, викладені в позові не змінились. Вказав, що відповідач не збирається виконувати свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, що в тому числі підтверджується змістом зустрічного позову. Проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав його недоведеності та безпідставності. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення вимог первісного позову заперечував, а зустрічний позов просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Додатково пояснив, що в момент продажу автомобіля іншій особі він діяв за довіреністю і про припинення власних повноважень як представника [PERSON] йому відомо не було. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами та ухвалити рішення за первісним та зустрічним позовами. Суд, вислухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Щодо вирішення вимог первісного позову суд приходить до наступних висноків. Довіреністю від 04.06.2015, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаврилюк Н.В., [PERSON] уповноважила [PERSON] , [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися належним їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ, серія [NUMBER] , виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ Харків 08.07.2009 року, транспортним засобом марки ГАЗ 2705-14 (фургон малотоннажний), рік випуску 2006, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрованим ВРЕР №2 ГУМВСУ Харків 08.07.2009 року. Для чого представникам надано право зокрема керувати транспортним засобом, зняти з обліку та поставити на облік в органах ДАІ, одержувати номерні знаки в органах ДАІ, проводити догляд на митницях, технічний ремонт та обслуговування, продати, здати в оренду, обміняти, передавати транспортний засіб у заставу в забезпечення зобов`язань третіх осіб, підписувати від імені довірителя договори, одержувати належні довірителю гроші відпродажу транспортного засобу тощо (а.с 9). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 1, ч. 2 ст. 237 ЦК України). Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 1, ч, 3 ст. 244 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні орава та обов`язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 ЦК України). Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. (ч. 3 ст. 238 ЦК України). Представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність (п. 2 ч. 1, 3 ст. 248 ЦК України). Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 232 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч. 1, ч. 3 ст. 203 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Так, в ході судового розгляду було встановлено і не заперечувалось сторонами, що 19.12.2015 відповідач [PERSON] діючи в інтересах [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреністю від 04.06.2015 продав, а гр. [PERSON] купив належний [PERSON] автомобіль марки ГАЗ 2705-14 (фургон малотоннажний), рік випуску 2006, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] за ціною у розмірі 24210,95 грн. Факт отримання відповідачем коштів від продажу належного позивачу [PERSON] автомобіля саме у розмірі 24210,95 грн. не був спростований сторонами. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Надаючи оцінку діям відповідача щодо відчуження ним транспортного засобу позивача, суд приходить до наступних висновків. Звертаючись до суду та обґрунтовуючи власні позовні вимоги позивач [PERSON] стверджувала, що 13.11.2015 відкликала видану 04.06.2015 довіреність реєстраційний №1941 за змістом якої відповідач [PERSON] уповноважувався експлуатувати та розпоряджатися належним позивачу [PERSON] транспортним засобом марки Газ 2705-14, державний реєстраційний № [NUMBER] . При цьому позивач стверджувала, що повідомила [PERSON] про припинення довіреності, що на думку позивача підтверджується копією листа від 13.11.2015 складеного на імя [PERSON] та [PERSON] , який особисто було отримано відповідачем [PERSON] , що підтверджується його власноручним підписом з відміткою про отримання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими факт обізнаності відповідача [PERSON] про припинення дії довіреності, посвідченої 04.06.2015 приватним нотаріусом ХМНО Гаврилюк Н.В., реєстровий №1941 за якою відповідач [PERSON] уповноважувався експлуатувати та розпоряджатися належним позивачу [PERSON] транспортним засобом. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.12.2019 по справі №917/1739/17, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Таким чином, суд приходить до висновку, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірний автомобіль, відповідач діяв в межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреності. Відтак, встановивши в ході судового розгляду, що відповідач [PERSON] не був обізнаний про припинення дії довіреності, суд вважає, що виходячи зі змісту позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] коштів, отриманих від продажу майна позивача, слід застосувати норми, якими врегульовано суспільні відносини щодо представництва та доручення, а не наведені позивачем [PERSON] у своєму позові норми щодо безпідставного збереження майна. Так, відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком. Також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до приписів ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Водночас, за змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] не заперечував, що отримані від відчуження належного [PERSON] транспортного засобу грошові кошти у розмірі 24210,95 грн. позивачу не передавалися і станом на час розгляду справи в суді. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вирішення вимог зустрічного позову суд дійшов наступних висновків. Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову відповідач [PERSON] просив стягнути з позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 29993 грн., які складаються із 24413 грн. витрат, повязаних з виконанням доручення та 5580 грн. винагороди представнику. У підтверджуення власних доводів позивач [PERSON] надав копію нефіскального чеку від 04.09.2015 на суму 5580 грн., копію рахунку - фактури №1956 від 14.12.2015, копію накладної №1956 від 14.12.2015, копію рахунку - фактури №2107 від 18.12.2015 та копію накладної №2107 від 18.12.2015, яким на думку позивача [PERSON] підтверджуються понесені ним витрати з оплати вартості збергінання транспортного засобу позивача на автомобільній стоянці та його ремонт. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Надаючи оцінку наданим позивачем за зустрічним позовом [PERSON] доказам, суд вважає, що у своїй сукупності надані докази не дають суду можливості встановити ті обставини, на які посилається позивач [PERSON] у підтвердлження власних вимог зустрічного позову. До таких висновків суд приходить з тих підстав, що нефіскальний чек від 04.09.2015 на суму 5580 грн. наданий позивачем не підтверджує факту перебування спірного транспортного засобу відповідача [PERSON] , на автомобільній стоянці та оплату вартості цієї стоянки зі знижкою у розмірі 50%. Таким же чином не є належними доказами і рахунки - фактури та накладні на запасні частини, оскільки належним доказом здійснення ремонтно-відновлювальних робіт на транспортному засобі позивача [PERSON] , може бути тільки акт виконаних робіт, складений спеціалізованою організацією, яка займається відновлювальним ремонтом транспортних засобів. Крім того, критичне ставлення суду до вказаних доказів щодо придбання запасних частин обумовлено відсутністю у позивача [PERSON] документа, яким підтверджується саме факт придбаня запасних частин, оскільки рахунок-фактура є підставою для відповідної оплати товару, а накладна - підставою для його отримання. В ході судового розгляду позивачем за зустрічним позовом [PERSON] на запитання суду було повідомлено, що доказів оплати вартості запасних частин та їх використання під час відновлювального ремонту транспортного засобу відповідача [PERSON] у нього не має. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] є не доведеними у звязку з чим у задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити. За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: approved