Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, третя особа - Міське комунальне підприємство «Основаніє» Запорізької міської ради, в якому зазначила, що вона на підставі ордеру на житлове приміщення №2527 від 08.12.1997, виданого за рішенням виконавчого комітету Орджонікідзевської райради №220 від 27.11.1997 року, є наймачем та проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Крім неї, за зазначеною адресою зареєстровані її онука - [PERSON], [INFO], та її онук - [PERSON], [INFO]. При цьому відповідач у вищезазначеній квартирі з 1999 року не проживає. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі вона змушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідача. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила суд його задовольнити, а також пояснила суду, що майна та особистих речей [PERSON] у квартирі немає. Договірних відносин між нею та відповідачем з приводу найму вказаного житла не існує. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач у судовому засіданні не заперечувала проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Міське комунальне підприємство «Основаніє» Запорізької міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяви, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ордеру на житлове приміщення №2527 від 08.12.1997, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської райради №220 від 27.11.1997 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали право на зайняття житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] (а.с.6). На підставі акту від 30.09.2014 року, складеного представниками Міського комунального підприємства «Основаніє», зі слів сусідів було встановлено, що [PERSON] з 1999 року не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки вих.№2650 від 13.10.2014 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє» Запорізької міської ради, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], яка є сусідкою позивача, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], яка є донькою позивача та тіткою відповідача відповідно, кожний окремо, суду показали, що з 1999 року відповідач у спірній квартирі не проживає. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На підставі ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. З роз'яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній майже 15 років з власної ініціативи та без поважної причини, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, платежі по наданню водопостачання, вивіз сміття залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе наймач квартири, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує право останнього як наймача цієї квартири. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідача за вказаною вище адресою, так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зняття з реєстрації відповідача позивач не зазначив, ким та яким чином порушені його права і які є підстави для примусового покладення такого обов'язку. Крім того, в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов підлягає частковому задоволенню. Так як позивач просив не стягувати з відповідача сплачений ним при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial