Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, яким просила визнати, що розмір часток співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в спільній власності на квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить ј частину, частки є рівними; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на ј частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із малозначністю; визнати за [PERSON] право власності на ј частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ј частини квартири в розмірі 26 900 грн., яка знаходиться на депозитному рахунку суду № [NUMBER]. В обґрунтування позову посилалася на те, що власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є вона та відповідачі по справі. Між позивачкою та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, під час якого 01.11.1999 року сторонами по справі була приватизована однокімнатна квартира готельного типу, загальною площею 24,6 кв.м, житловою - 12,1 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 року № 1562 право власності на будинок [ADDRESS] готельного типу зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] огли, [PERSON] , [PERSON] . Зазначена квартира зареєстрована в КП «Міське БТІ» м. Харкова за реєстровим № В-51815 від 01.11.1999 року. В даний час відповідач по справі [PERSON] в зазначений квартирі не проживає більше десяти років. Квартплату і комунальні послуги не вносить, сплачує номінальні послуги позивачка, крім того, відповідач має інше місце проживання, яке їй не відомо. Враховуючи, що це однокімнатна квартира житловою площею - 12,1 кв.м, то визначити порядок користування житловим приміщенням неможливо, а беручи до уваги, що шлюб між ними розірвано, то проживання в однокімнатній квартирі не можливо з етичних міркувань. Позивачка вказувала, що співвласниками спірної квартири відповідно до свідоцтво про право власності на житло від 01.11.1999 року є четверо осіб, вважала, що частка кожного у праві власності на квартиру згідно зазначеного свідоцтва про право власності складає по ј частині. У позові зазначалося, що частка відповідача є незначною, та не може бути виділена в натурі, що і стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 01.04.2020 року визначено головуючого суддю Горпинич О.В. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.04.2020 року позовна заява залишена без руху. 17.04.2020 року провадження по справі відкрито, призначене підготовче судове засідання на 27.05.2020 року. 27.05.2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено у відкрите судове засідання на 24.06.2020 року. В судовому засіданні, призначеному на 24.06.2020 року, позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справиза їх відсутністю. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідачі у встановлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подали суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що відповідає положенням ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 року кімната, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у будинку готельного типу на праві приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] огли, [PERSON] , [PERSON] За адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , відповідач по справі. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу ( [NUMBER] ) вбачається, що шлюб між [PERSON] огли та [PERSON] розірвано 09.09.2003 року. Згідно звіту про оцінку майна № ОЦ169/19 ринкова вартість кімнати у будинку готельного типу, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 107 593 грн. Що стосується позовних вимог про визначення розміру часток співвласників, то суд виходить з наступного. Згідно ч. 2ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року(в редакції на час видачі свідоцтва) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1ст. 368 ЦК України). Частиною 1 ст. 356 ЦК України, встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч.ч. 1, 2ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На даний час вказана квартира належить учасникам справи на праві спільної сумісної власності, тобто розмір часток співвласників у праві власності не визначений, проте презюмується, що такі частки мають бути рівними. Таким чином, частки кожного співвласника [PERSON] , [PERSON] огли, [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки іншого в судовому засіданні не встановлено, тому вказаним особам на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/4 частки спірної квартири, кожному. Підстав для відступлення від рівності часток при визначенні їх в праві спільної сумісної власності не вбачається, угода про визначення часток з іншими співвласниками не укладена. На підставі викладеного, саме в частині визначення розміру часток, позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про припинення права спільної часткової власності [PERSON] огли, визнання за [PERSON] права власності на ј частину квартири та стягнення грошової компенсації, суд виходить з наступного. Відповідач [PERSON] , [PERSON] подали заяви, якими повністю погодилися з позовними вимогами [PERSON] , проте суд не приймає визнання позову даними відповідачами, оскільки визнання позову суперечить закону та порушує права, свободи інтереси відповідача [PERSON] огли. Позивач обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення з себе на користь відповідача вартості належної останньому частки спільного майна відповідно до приписів ст. 365 ЦК України, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тобто, вищезазначена правова норма регулює порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. Згідно ч. 1,2 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам йог сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (постанова ВСУ від 16.01.2012 року у справі № 6-81цс11). Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі № 6-81кс11 (№ в ЄДРСРУ 21355285), від 15.05.2013 року по справі № 6-37цс13 (№ в ЄДРСРУ 31701323) та від 02.07.2014 року по справі № 6-68цс14 (№ в ЄДРСРУ 39783878). Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. В якості підстави для задоволення своїх вимог про припинення права відповідача на належну йому частку у спільному майні, позивачі посилаються на ст. 365 ЦК України, зазначаючи, що частка відповідача у праві власності є незначною і не може бути виділена в натурі, а квартира, яка є об`єктом спільної сумісної власності, є неподільною, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем попередньо внесено вартість частки в розмірі 26 900 грн. на депозитний рахунок ТУ ДСА в Харківській області. Відповідачу [PERSON] огли належить ј частина кімнати [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина спірної квартири є приватною власністю відповідача, іншого житла у власності вона не має. Доказів того, що відповідач має інше житло на праві власності, та надав згоду на отримання компенсації за свою частку, матеріали справи не містять. Верховний Суд неодноразово в своїх рішеннях наголошував на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів подібної категорії справ є вирішення конфлікту між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відсутні докази, що відповідач не заперечує проти отримання компенсації за частку у праві власності. Крім того, не спростовано позивачем, що відповідач іншим житлом не забезпечений, спірна частка кімнати є його єдиною приватною власністю, кошти для придбання іншого житла у м. Харкові у відповідача відсутні, а тому припинення права відповідача на 1/4 частин спірного житла, завдасть істотної шкоди його інтересам, що робить не можливим застосування до спірних відносин положень ст. 365 ЦК України, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного позову, що в подальшому не позбавляє позивача права звернутись до суду з відповідним позовом, обравши інший спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Питання судових витрат, суд вирішує на підставі до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial