Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути із відповідача 232 704 грн. 84 коп.середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працювала на Державному авіапідприємстві «Львівські авіалінії» на посаді провідного бухгалтера. Відповідно до наказу №10/к від 22.05.2014 року звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, при звільненні з нею не було здійснено розрахунку, починаючи з грудня 2011 року по серпень 2014 року їй була нарахована, проте не виплачена заробітна плата в розмірі 77 375,52 грн. Вона була змушена звернутися до суду із заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 31.12.2014 року Залізничним районним судом м. Львова видано судовий наказ, яким стягнуто з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на її користь 77 375,52 грн. невиплачену заробітну плату. При цьому, відповідачем до цього часу не проведено з нею розрахунку, тому вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 22.05.2014 року до 31.05.2019 року, який згідно її розрахунку становить 232 704,84 грн. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони (а.с. 13). Від представника відповідача поступило заперечення на позовну заяву, яке знаходиться в матеріалах справи, проте враховуючи вимоги ст. 178 ЦПК України, а також те, що відповідач мав право подати відзив на позовну заяву, а не заперечення, копію якого зобов`язаний був надіслати іншим учасникам справи, тому подані заперечення судо до уваги не беруться і суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, яка подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] працювала вДержавному авіапідприємстві «Львівські авіалінії» на посаді провідного бухгалтера. Відповідно до наказу №10/к від 22.05.2014 року звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.11). Залізничним районним судом м. Львова 31 грудня 2014 року видано судовий наказ, яким стягнуто з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь [PERSON] 77 375,52 грн. нараховану але невиплачену заробітну плату (а.с. 4). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, обставини встановлені судовим рішенням не доказуються і таким встановлено, що відповідачем було порушено трудові права позивача, на належний рівень оплати, передбачений чинним законодавством. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. А відповідно до ч.1 ст. 116 КУпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, з довідки №30-3/5/19 від 30.05.2019 року вбачається, що борг по заробітній платі перед [PERSON] станом на 15.03.2019 року становить 77 375,52 грн. (а.с. 5-6). Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. Позивачем в позовній заяві проведено розрахунок середнього заробітку, з якого вбачається, що її середньоденний заробіток за період з 01.03.2014 р. по 30.04.2014 р. становив 184,98 грн. Також з долученої до матеріалів справи довідки №19-3/3/19 від 19.03.2019 року вбачається, що середня заробітна плата [PERSON] за березень 2014 р. та квітень 2014 р. становить 3792,15 грн. (а.с.10). Враховуючи, що з часу звільнення позивачки 22.05.2014 року до моменту звернення до суду 31.05.2019 р. пройшло 1258 робочих днів, тому середній заробіток за весь час затримки розрахнку становить 232 704,84 грн. (середньоденна заробітна плата - 184,98 грн. х 1258 робочих днів). Даний розрахунок проведений у відповідності до зазначеного Порядку і такий приймається судом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах із відповідачем та при звільненні з нею не було здійснено розрахунку, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 232 704грн. 84 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача - 2330,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved