Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, якою просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позов обгрунтовано тим, що хоча вказана квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] , але за кошти, які належали позивачці особисто та під час окремого проживання з відповідачем. Шлюб з відповідачем був зареєстрований 16 липня 2001 року. З березня 2003 року строни спільно не проживали. Спірна квартира придбана позивачкою 10 листопада 2004 року за кошти, які їй належали особисто. Шлюб було розірвано 04 жовтня 2006 року. Грошові кошти на придбання квартири [PERSON] отримала частково як подарунок від своєї матері (на суму 56500 грн), частково отримала за продаж власних ювелірних прикрас (на суму 6400 грн.), частково (10660 грн.) за рахунок заробітної плати та премій, які вона отримала під час окремого проживання з чоловіком. Мати [PERSON] - [PERSON] отримала вищевказану суму грошей від продажу своєї квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на суму 52000 грн.), а також від продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на суму 4500 грн). Перед підписанням договору купівлі-продажу квартири [PERSON] надав нотаріусу заяву, в якій надав свою згоду на придбання позивачкою квартири у її особисту приватну власність. Відразу після підписання вказаного договору спілкування між [PERSON] та [PERSON] припинилося. Останній виїхав за межі м. Харкова і зв`язок з ним був повністю втрачений. [PERSON] ніде не працював, ніякого доходу не отримував, ніколи аліментів не сплачував, квартирою не цікавився. В теперішній час позивачка не може відчужити квартиру, оскільки в тексті договору купівлі-продажу відсутня інформація про те, що квартира придбана у її особисту приватну власність. Пошуки [PERSON] були безрезультатними. Тому [PERSON] вимушена звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. У судове засідання з`явилася позивачка [PERSON] та її представник адвокат Воробйов В.В., які в наданих суду поясненнях позовну заяву підтримали та просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Оскільки місце проживання відповідача зареєстороване за адресою: [ADDRESS] входить до переліку населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та АТ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти (згідно інформації, яка міститься на офіційному сайті АТ «Укрпошта» - https://www.ukrposhta.ua), про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті суду: (https://fr.hr.court.gov.ua/sud2033/gromadyanam/ogoloshenja). Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача та представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, заслухавши пояснення свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який розірваний заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2006 року. З березня 2003 року [PERSON] та [PERSON] припинили подружні стосунки, не проживали спільно, вели окреме господарство, спільного майна не набували. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №1512, [PERSON] отримала у власність квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за суму 73575 грн. Перед нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу спірної квартири 10 листопада 2004 року [PERSON] надав приватному нотаріусу Гриценку Є.В. заяву (копія якої надійшла від Харківського обласного нотаріального архіву), згідно якої надав свою згоду на придбання [PERSON] квартири за [ADDRESS] , та підписання нею договору купівлі-продажу вищевказаної квартири на умовах на її власний розсуд. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] (мати позивачки) підтвердила, що з 2003 року [PERSON] не проживала разом з [PERSON] , що останній ніколи не допомогав ні дружині, ні донці, у спірній квартирі ніколи не проживав, виїхав з міста Харкова у невідомому напрямку. 80 відсотків вартості квартири були сплачені при купівлі [PERSON] за гроші, які були отримані за продаж квартири та будинку, які належали [PERSON] та знаходились у Луганській області, а після були подаровані позивачці. Решта коштів також належала [PERSON] та була отримана від продажу ювелірних виробів та отримана як заробітна плата під час окремого проживання з відповідачем. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] (племінниця [PERSON] ) підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] за півтора-два роки до придбання спірної квартири не проживали разом, що [PERSON] виїхав за межі м. Харкова і ніколи у спірній квартирі не проживав, ніякої допомоги не надавав. Спірна квартира повністю придбана за грошові кошти, які належали особисто [PERSON] . Значну суму останній подарувала її мати, яка перед переїздом до м. Харкова із Луганської області продала свою квартиру і будинок своїх батьків. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] (сусідка [PERSON] ) пояснила суду, що знає позивачку та її мати близько 16 років, що відповідача [PERSON] ніколи в квартирі не бачила. Ніяких чоловічих речей в квартирі немає. Зі слів [PERSON] їй відомо, що відповідач [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] , виїхав з м. Харкова у 2003 році, а квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] . Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, грошові кошти в сумі 56500 грн., які [PERSON] отримала як подарунок від своєї матері, є майном, набутим позивачкою за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а тому є її особистою приватною власністю. Оскільки ювелірні прикраси є речами індивідуального користування (коштовностями), грошові кошти, отримані позивачкою за продаж ювелірних прикрас на суму 6400 грн. є особистою приватною власністю [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 57 СК України. Грошові кошти у сумі 10660 грн. (заробітна плата та премії), які вона отримала під час окремого проживання з чоловіком з березня 2003 року по листопад 2004 року є особистою приватною власністю [PERSON] як майно, набуте нею за час окремого проживання з [PERSON] у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України). Таким чином, грошові кошти, сплачені [PERSON] за квартиру за договором купівлі-продажу від 10.11.2004 року у розмірі 73575 грн., є її особистою приватною власністю, а тому квартира вважається набутою за час шлюбу, але за кошти, які належали позивачці особисто. Тому суд вважає можливим визнати спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved