Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловою квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що [PERSON] разом зі своєю матір'ю - [PERSON], - є власниками житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності [NUMBER]. За адресою [ADDRESS] зареєстрований, aле фактично не проживає з листопада 2014 року по теперішній час [PERSON], що підтверджується Довідкою КЖРЕП № 377 від 07.07.2015 року. Місце його проживання на даний час не відоме. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Позивач також зазначає, що у зв'язку з тим, що в даній квартирі зареєстрований відповідач, але фактично в ній не проживає, [PERSON], як власник даної квартири, не може повною мірою реалізовувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Той факт, що в належній позивачу та третій особі квартирі зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися своїм майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків. Таким чином, оскільки відповідач фактично в квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не є членом сім'ї позивача, відсутні жодні домовленості щодо порядку користування даною квартирою, відповідач вважається таким, що втратив право користування житловою квартирою. Виходячи із вищевикладеного, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. Від позивача та третіх осіб до суду надійшли заяви про розгляд справи в їх відсутність, позивач просить задовольнити позов в повному обсязі, третя особа [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечує, начальник Чугуївського РВ ГУ ДМС України в Харківській області [PERSON] просить прийняти рішення згідно чинного законодавства України (а.с.24-26). Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак у судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не доповідав, заяви про розгляд справи у його відсутність не надавав. За таких обставин, відповідно до ст. ст. 169 ч. 4, 224 ч. 1 ЦПК України, суд визнає причину неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, - неповажною, і вирішує справу у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіривши письмові докази, суд приходить до наступного. На підставі вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідачем жодних заперечень до позову не надано. За правилом ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності серії [NUMBER], виданого 17.10.2006 року відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка (а.с.5). Згідно Свідоцтва про усиновлення серії [NUMBER] від 27.07.2010 року [PERSON] була усиновлена [PERSON] із присвоєнням їй прізвища [PERSON], імені [PERSON], по-батькові [PERSON] (а.с.9). Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища слідує, що [PERSON] в результаті реєстрації шлюбу 17.07.2013 року отримала прізвище [PERSON] (а.с.11). Згідно Довідок КЖРЕП м. Чугуєва №377, 378 від 07.07.2015 року, виданих [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], за даною адресою позивач проживає разом із [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за вищезазначеною адресою не проживає з листопада 2014 року (а.с.6-7). Факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS], підтверджується Довідкою, наданою Чугуївським РВ ГУ ДМС України в Харківській області від 17.07.2015 року №48/2518 (а.с.16). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню як такий, що знайшов своє повне підтвердження з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи, на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved