Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області (далі - Рада), в обґрунтування якого зазначила, що 08 червня 2010 року в належному їй домоволодінні, розташованому за адресою [ADDRESS] було виявлено зникнення частини паркану довжиною 50 метрів, яким було огороджено належну їй садибу. Огорожу було демонтовано на підставі рішення Ради від 13 травня 2010 року LXI сесії V скликання «Про відновлення та приведення самовільно зайнятої території у придатний до використання територіальною громадою селищної ради стан» з додатком до рішення Ради від 13 травня 2010 року «Перелік самовільно розміщених об'єктів, від яких звільняється територія смт. Старий Салтів та с. Металівка з метою відновлення та приведення у придатний для використання територіальною громадою стан». Рішення було прийнято з перевищенням владних повноважень, на підставі незаконного та нікчемного акту перевірки постійної комісії з питань сільського господарства, регулювання земельних відносин, використання земельних ресурсів та екології Ради (далі - Комісія) від 18 червня 2009 року. Для отримання вказаних документів вона сплатила 12 грн. 00 коп. на підставі рішення Ради LІІ сесії V скликання від 27 жовтня 2009 року «Про встановлення плати за послуги виконкому, що надаються населенню». Вищевказані рішення і дії посадових осіб органів самоврядування були оскаржені нею до прокуратури Вовчанського району. З підстав невідповідності рішень вимогам діючого законодавства, прокуратурою району внесені протести на вказані рішення селищної ради. Рішенням Ради від 24 листопада 2010 року за наслідком розгляду протесту прокурора, рішення Ради від 27 жовтня 2009 року було скасовано, але завдану шкоду у розмірі 12 грн. 00 коп. не відшкодовано. Протест прокурора на зазначений акт Комісії від 18 червня 2009 року та рішення Ради від 13 травня 2010 року не розглянутий, однак є зупиненими. Вважає, що Комісія перевищила власні повноваження щодо обстеження належній їй земельної ділянки, склала незаконні акти від 18 червня 2009 року та від 12 серпня 2009 року. Внаслідок зазначеного, вона була незаконно позбавлена права власності на огорожу, вартістю 40000 грн. 00 коп. та сплатила 12 грн. 00 коп. за отримання рішення Ради. Їй була спричинена моральна шкода у розмірі 20000 грн. 00 коп. Після неодноразових доповнень та уточнень позовних вимог зазначила, що у зв'язку з відсутністю паркану, в ніч з 18 січня 2011 року на 19 січня 2011 року невстановленими особами умисно, шляхом підпалу було знищено елінг, розташований у садибі по [ADDRESS] Харківської області, який належить їй, чим спричинено матеріальні збитки у розмірі 129000 грн. 00 коп. Продовжуючи злочинну діяльність, 26 травня 2011 року невстановленими особами умисно, шляхом підпалу знищено альтанку, розташовану у садибі за вищевказаною адресою, чим їй спричинені матеріальні збитки у розмірі 86000 грн. 00 коп. Вищевказана садиба використовувалась її родиною для проведення відпочинку з 2003 року, для вирощування екологічних овочів та фруктів, рибальства і як наслідок, планувалось переселення родини до садиби, як у місце постійного проживання. Проводити подальшій благоустрій садиби неможливо, оскільки до теперішнього часу їй не відшкодовано збитки за втрачене майно. Також на теперішній час вона позбавлена права на відпочинок, оскільки знищена садиба використовувалась нею для відпочинку. Крім того, від постійного страху і відстоювання у судах свого права, порушеного органом місцевого самоврядування її здоров'я значно похитнулось. Вважає, що незаконними діями (бездіяльністю) органу місцевого самоврядування їй спричинена моральна шкода, яка складає 230 973 грн. 19 коп. Окрім цього вказала, що постановою Вовчанського районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року її позовні вимоги до Ради та [PERSON] задоволенні частково. Судом визнано незаконним та скасовано: -акт постійної комісії з питань сільського господарства, регулювання земельних відносин, використання земельних ресурсів та екології Ради від 18 червня 2009 року та 12 серпня 2009 року; -рішення XLIX сесії V скликання Ради від 14 серпня 2009 року «Про затвердження акту постійної комісії з питань сільського господарства, регулювання земельних відносин, використання земельних ресурсів та екології Старосалтівської селищної ради Вовчанського району»; -рішення LXI сесії V скликання Ради від 13 травня 2010 року «Про відновлення та приведення самовільно зайнятої території у придатний до використання територіальною громадою стан» з додатком до рішення в частині звільнення території с. Металівка від самовільно розміщеної одноповерхової споруди та огорожі по [ADDRESS] та приведення у придатний стан для використання; -рішення LІІІ сесії VI скликання Ради від 11 липня 2014 року «Про розгляд заяви [PERSON] про скасування рішення Ради від 1 травня 2010 року»; -визнано незаконними дії осіб по демонтажу та вивезенню огорожі домоволодіння по [ADDRESS] Вовчанського район Харківської області, належного [PERSON]; -стягнуто з Ради на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 96 253 грн. 06 коп., моральну шкоду в розмірі 30 958 грн. 70 коп., судові витрати в розмірі 2 543 грн. 33 коп. Також [PERSON] зазначила, що Радою порушені права і свободи її родини, оскільки відповідно до змісту газети «Вісник Старого Салтова» № 9 від 02 червня 2009 року розповсюджено недостовірну інформацію щодо нібито самоправства її родини у користуванні земельною ділянкою. У вказаному виданні, Рада порівнює мешканців с. Металівка і поділяє їх на «мешканців» і «дачників», при цьому поділяє «дачників» на тих, хто вирішить проблеми мешканців за власні кошти, і [PERSON], який «до того ж дачник» і проголошений Радою особою, яка поводиться «по хамски, досить зухвало, та вкрай різко», Рада запевняє громаду, що [PERSON] винний перед громадою і «порушник повинен буде відшкодувати збитки, що були нанесені громаді». Окрім цього, у газеті «Старосалтівський вісник» № 4 від 28 травня 2010 року опубліковано рішення LХІ сесії V скликання Ради від 13 травня 2010 року «Про відновлення та приведення самовільно зайнятої території у придатний до використання територіальною громадою стан» з додатком до рішення, чим порушено її права і свободи, оскільки поширено інформацію про її майно, розташоване по [ADDRESS], зокрема про те, що вказане майно буде у відкритому доступі після знесення огорожі та вказує про нібито протиправність її дій у відношенні до всієї громади. Поширення Радою у засобах масової інформації недостовірної інформації про неї та інформації про знесення огорожі її домоволодіння призвело до пошкодження її майна шляхом спалення альтанки та одноповерхової споруди, чим спричинено їй матеріальну шкоду у розмірі 215 000 грн. 00 коп. Дії Ради також призвели до спричинення їй моральної шкоди, яка вираховується у постійному пригніченому стані, у неможливості спілкуватись з мешканцями територіальної громади, втраті авторитету її родини перед громадою, постійного нагадування згарища на місці альтанки та одноповерхової споруди. Просила стягнути з Ради на її користь 215000 грн. 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної органом місцевого самоврядування; 425973 грн. 19 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування; визнати незаконними дії Ради, які полягають у порушенні ст. 24 Конституції України щодо публічного визнання привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживань громадян с. Металівка, надрукованих у газеті «Вісник Старого Салтова» № 9 від 02 серпня 2009 року; визнати незаконними дії Ради щодо поширення інформації про особу без її згоди у газеті «Вісник Старого Салтова» № 9 від 02 серпня 2009 року, у газеті «Старосалтівський вісник» № 4 від 28 травня 2010 року; визнати поширену Радою інформацію, опубліковану у газеті «Вісник Старого Салтова» № 9 від 02 серпня 2009 року - неправдивою та зобов'язати Раду спростувати її у той же спосіб, шляхом друкування відповідного повідомлення у друкованому засобі масової інформації Старосалтівської об'єднаної територіальної громади у колонці «ОФІЦІЙНО», наступного змісту: «Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області визнано поширену Старосалтівською Селищною радою Вовчанського району Харківської області інформацію опубліковану у газеті «Вісник Старого Салтова» № 9 від 02 червня 2009 року у відношенні [PERSON] та [PERSON] неправдивою, визнано протиправними дії Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, які полягають у порушенні ст. 24 Конституції України щодо публічного визнання привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання громадян с. Металівка, надрукованих у газеті «Вісник Старого Салтова» № 9 від 02 червня 2009 року; вирішити питання про судові витрати; 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов'язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. Позивач під час судового розгляду заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Під час судового розгляду представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, вказавши, що вони є необґрунтованими та безпідставними. У наданих до суду письмових запереченнях зазначили, щопостановою Вовчанського районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. З відповідача стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 96 253 грн. 06 коп., моральну шкоду у розмірі 30 958 грн. 70 коп. та судові витрати. Зазначене рішення виконано Радою, на рахунок [PERSON] перераховані присуджені кошти у повному обсязі. Вважають, що питання відшкодування шкоди вже вирішене в судовому порядку. Суми відшкодування, зазначені в уточненій позовній заяві є необґрунтованими. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Як встановлено під час судового розгляду та не заперечується сторонами по справі, позивач є власником домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS]. У газеті «Старосалтівський вісник» за № 4 від 28 травня 2010 року було опубліковане рішення LХІ сесії V скликання Ради від 13 травня 2010 року та додаток до нього, згідно яких зазначено про звільнення території від самовільно розміщених об'єктів - одноповерхової споруди на березі Печенізького водосховища та огорожі, розташованих за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 77 - 78). Постановою Вовчанського районного суду від 17 грудня 2015 року вказане рішення органу місцевого самоврядування визнано незаконним та скасовано. Стягнуто з Ради на користь [PERSON] окрім іншого моральну шкоду в розмірі 30958 грн. 70 коп. В ніч з 18 січня 2011 року на 19 січня 2011 року невстановленими особами шляхом підпалу було знищено належний [PERSON] елінг, розташований у садибі по [ADDRESS], чим спричинено матеріальні збитки у розмірі 129 000 грн. Крім того, 26 травня 2011 року невстановленими особами знищено альтанку, шляхом підпалу, розташовану у садибі за вищевказаною адресою, чим їй спричинені матеріальні збитки у розмірі 86 000 грн. 00 коп. За вказаними фактами 18 лютого 2013 року відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220260000143, за № 12013220260000142. Вказані обставини визнані сторонами у справі, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, а тому у відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідальність за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] є потерпілою саме від злочину, який полягав в знищенні невстановленими особами її майна - елінгу та альтанки. Суд ставиться критично до тверджень позивача про знищення її майна саме діями відповідача та спричинення їй шкоди внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування та опублікуванням у печатному виданні рішення від 13 травня 2010 року «Про відновлення та приведення самовільно зайнятої території у придатний до використання територіальною громадою селищної ради стан» та акту перевірки постійної комісії з питань сільського господарства, регулювання земельних відносин, використання земельних ресурсів та екології Старосалтівської селищної ради від 18 червня 2009 року, які у подальшому визнанні незаконними та скасовані судом. Зазначене твердження позивача є припущенням. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкода, внаслідок знищення елінгу та альтанки у розмірі 215 000 грн. 00 коп.,оскільки відповідач не є суб'єктом, діями якого завдана шкода [PERSON] Крім того, відсутній причинний зв'язок між діями відповідача щодо прийняття незаконного рішення та спричиненням позивачу матеріальної шкоди, завданої шляхом знищення елінгу та альтанки. Щодо посилання [PERSON] на порушення прав і свобод її та її родини, внаслідок розповсюдженої відповідачем інформації у газеті «Вісник Старого Салтова» за № 9 від 02 червня 2009 року про самоправства її родини у користуванні земельною ділянкою, порівнянні у вказаному печатному виданні мешканців с. Металівка на «мешканців» і «дачників», порушенні ст. 24 Конституції України щодо публічного визнання привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання, суд зазначає наступне. Підставою для задоволення позову по справах зазначеної категорії, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» за № 1 від 27 лютого 2009 року). У зв'язку зі внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено (скасовано), а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірність, має відбуватися у загальному порядку. Законодавство розмежовує інформацію фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночні судження, якими, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (стаття 30 Закону України «Про інформацію»). Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Критична оцінка певних фактів, і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про спростування інформації, оскільки примушення до спростування оціночних суджень порушило б гарантоване Конституцією України, право на вираження думок і поглядів і призвело до встановлення опосередкованої цензури, що заборонено статтею 15 Конституції України. Правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Лопеш Гомеш да Сілва проти Іспанії», визначає за журналістами право вдаватись до певної дози перебільшення та виклику, та використовувати вислови, які можуть бути полемічними і навіть заходити надто далеко в особистому плані. Інформація, викладена у газеті «Вісник Старого Салтова» за № 9 від 02 червня 2009 року містить суб'єктивну думку, переконання, власну оцінку відповідача певних фактів та не є конкретною. Зазначені фрази не може бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, речення стосується позивача опосередковано та не містить оцінки його дій, властивих його моральних якостей, його характеристики. Є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Від призначення під час судового розгляду семантико-текстуальної експертизи, позивач відмовилась. Таким чином, належних та допустимих доказів того, що інформація, поширена у друкованому виданні - газеті «Вісник Старого Салтова» за № 9 від 02 червня 2009 року, містить негативний характер щодо позивача, членів її родини та підлягає спростуванню, суду не надано. При вирішенні позовних вимог про зобов'язання відповідача спростувати інформацію, викладену у газеті «Старосалтівський вісник» за № 4 від 28 травня 2010 року шляхом друкування відповідного повідомлення у друкованому засобі масової інформації, суд зазначає наступне. Рішення LХІ сесії V скликання Ради від 13 травня 2010 року «Про відновлення та приведення самовільно зайнятої території у придатний до використання територіальною громадою стан» та додаток до нього, які були опубліковані у зазначеному друкованому виданні, в частині звільнення території с. Металівка від самовільно розміщеної одноповерхової споруди та огорожі по вул. Металівській, 57 у с. Металівка - визнано незаконним та скасовано постановою суду. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для спростування інформації, опублікованої у друкованому виданні. Разом з тим, як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належним відповідачем, окрім автора, є і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач зазначила в якості відповідача Раду, клопотання, щодо залучення належного співвідповідача - редакції засобу масової інформації чи іншої установа, що виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації, не заявляла. Окрім цього, суд враховує, що моральна шкода, завдана позивачу вказаним рішенням територіальної громади - відшкодована у повному обсязі у розмірі встановленому постановою Вовчанського районного суду від 17 грудня 2015 року, що не заперечується сторонами (а.с. 3, том № 3). Щодо задоволення вимог про відшкодування витрат за втрачений заробіток за кожний день, витрачений на явку до суду, за відрив від звичайних занять, витрат на відрядження - не підлягають задоволенню, оскільки останні є похідними від первісних позовних вимог. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судові витрати, у відповідності до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed