Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання втратившим право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.08.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської нотаріальної контори, їй належить житловий будинок [ADDRESS]. В будинку зареєстрований син - [PERSON]. З 2010 року і до сьогоднішнього часу [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] не проживає, особисті речі в квартирі відсутні, нове місце проживання відповідача невідоме. На підставі вищевикладеного, згідно останніх уточнень, позивачка просила суд визнати [PERSON], [INFO] втратившим право користування житловим приміщенням житлового будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» . В судове засідання представник третьої особи Ленінського районного відділу у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.01.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної /а.с.6/ Станом на день розгляду справи, за вказаною адресою є зареєстрованими [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] , що підтверджується довідкою Голови квартального комітету Ленінського району м. Дніпропетровська від 08 травня 2014. (а.с.15). В судовому засіданні встановлено, що відповідач в житловому будинку [ADDRESS] не проживає з 2010 року, в будинку відсутні його особисті речі, що знайшло своє підтвердження в поясненнях свідка [PERSON], також даний факт підтверджується актом обстеження домоволодіння за підписом голови квартального комітету № 38 від 08.05.2014 року (а.с.14). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] порушує права позивача, як власника, відповідач за зазначеною адресою не проживає з 2010 року, тобто понад один рік, а, отже є достатні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved