Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину удаваним. Позовні вимоги мотивує тим, що 23.11.2010 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1078. Зазначає, що даний договір був оформлений з метою приховування дійсно укладеного між сторонами договору довічного утримання, що підтверджується тим що, позивачка являється людиною похилого віку та має ряд хронічних захворювань, потребує стороннього догляду, позивач ніякі грошові кошти від відповідача не отримувала, договором передбачено встановлення сервітуту, що полягає у праві позивача безоплатно та безстроково проживати та користуватися зазначеним будинком. Однак після досягнення домовленостей між сторонами щодо всіх істотних умов фактично укладеного договору дарування, між сторонами було оформлено договір купівлі-продажу, щоб уникнути образ, ревнощів та негативних наслідків з боку інших родичів. З огляду на вищенаведене просить, визнати вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] удаваним правочином, а відносини що склалися між сторонами визнати такими, що регулюються правилами щодо правочину - договору довічного утримання, який сторони насправді вчинили. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач та його представники [PERSON]та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що вважають його безпідставним, а укладений договір купівлі-продажу такий, що укладений на законних підставах, відповідно до чинного законодавства, при укладенні сторони досягли всіх істотних умов саме договору купівлі-продажу, жодного обов'язку щодо забезпечення утриманням чи доглядом довічно між сторонами не обумовлювалося, визначену договором суму за будинок ним повністю оплачено, позивач не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову просили відмовити. Також просили застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові заперечення в яких просила відмовити в позові, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу відповідає вимогам чинного законодавства, посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства та на підставі документів, поданих продавцем та покупцем та доводи зазначені в позові не є переконливими доказами того, що договір купівлі-продажу був оформлений з метою приховання укладеного між сторонами договору довічного утримання. Також зауважила, що договір був укладений 23.11.2010 року, а тому позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 18.11.2010 року державним нотаріусом Мукачівської районної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна, а саме домоволодіння за адресою [ADDRESS], [PERSON] є [PERSON] 23.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1078. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 20016153, виданого реєстраційною службо Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області 04.04.2014 року, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2010 року. Згідно з відповіддю Мукачівського РС ГУДМС України в Закарпаській області № 755 від 24.04.2014 року в будинку за адресою [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON], [INFO] з 25.10.2010 року, [PERSON], [INFO] з 03.02.1987 року та [PERSON], [INFO] з 21.08.2012 року. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається зі зворотної сторони оскаржуваного договору він підписаний сторонами про, що останні не заперечили в судовому засіданні. В договорі зазначено, що сторони усвідомлюють значення своїх дій, розуміють умови цього правочину, свої права та обов'язки за договором. Сторони також підтвердили, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним. Своїм підписом під цим договорами продавець підтвердив факт повного розрахунку за проданий будинок, відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру (п. 2 договору). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та що їх дії направлені для досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Доводи позивача та її представника стосовно того, що істотні умови договору купівлі-продажу відсутні та не виконані, оскільки позивач продовжуює проживати в спірному будинку, так як фактична передача майна у власність не відбулася, є безпідставними та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, в п. 11 договру встановлено сервітут щодо довічного користування [PERSON] житловим будинком за адресою [ADDRESS]. ЦК України передбачає можливість встановлення сервітуту, тобто права користування чужим майном (глава 32 ЦК України), та можливість укладення договору, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір) (ст. 628 ЦК України). Крім того, судом встановлено, що відповідач після придбання у позивача спірного будинку, здійснював дії з його благоустрою. Судом також встановлено, що 24.05.2012 року Мукачівським міськрайонним судом ухвалено рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.11.2010 року відмовлено. Зазначене рішення набуло законної сили 18.07.2012 року. Як встановлено судовим рішенням, що при укладенні договору купівлі-продажу була відсутня помилка щодо природи правочину, також не встановлено, що відповідачем введено позивача в оману при укладенні договору, наявність в діях [PERSON] умислу. Також встановлено відсутність підстав вважати, про неможливість ознайомлення та розуміння змісту договору купівлі-продажу [PERSON] у зв'язку з незадовільним станом її здоров'я. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, відповідно до постанови про відмову в порушення кримінальної справи від 16.05.2012 [PERSON] звертався із заявою в Мукачівський РВ УМВС України в Закарпатській області щодо прийняття мір стосовно громадян [PERSON] та [PERSON], останній було винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. За оспорюваним договором одна сторона [PERSON] продала, а інша сторона [PERSON] купив будинок, зазначений в договору купівлі-продажу на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дію, що призводить до виникнення взаємних прав та обов'язків, що є неможливим за удаваним правочином. Позивач в своїх вимогах посилається на те, що правочин є удаваний, оскільки вчинений сторонами з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, договір купівлі-продажу у даному випадку був вчинений сторонами для приховання договору довічного утримання. Як вбачається з п. 18 договору купівлі-продажу від 23.11.2010 року, сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, підтверджується дійсність при його укладенні тим, що усі без винятку його умови відповідають інтересам сторін договору, тому цей договір не носить характер удаваної угоди, тому як укладений без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. Крім того, нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу роз'яснював сторонам правочину наслідки укладення такого договору. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що є сусідами [PERSON], яка є людиною похилого віку, часто хворіє та потребує стороннього догляду, інколи вони допомагають їй по господарству. Також повідомили, що [PERSON] хотіла переписати будинок на [PERSON], за що останній буде доглядати за нею та допомагати їй, однак [PERSON] якийсь час проживав в будинку, а потім перестав приходити. Про те, який саме договір мали намір укласти сторони, їм не відомо. В будь-якому випадку, суд враховує, що оскільки сторони не є сторонніми людьми, [PERSON] є внуком [PERSON], а тому допомога надавалася в силу родинних відносин. Крім того, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Таким чином, позивач та її представник не довели у судовому засіданні та судом не встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] насправді були встановлені правовідносини за договором довічного утримання, що [PERSON] передала у власність [PERSON] будинок за адресою [ADDRESS], а той зобов'язалася матеріально її утримувати, доглядати за нею і надавати їй іншу необхідну допомогу довічно. Позивач та її представник не довели, що при укладенні договору, сторони визначили усі види матеріального забезпечення, його обсяг, способи і форми відповідно до вимог ст.ст. 749-751 ЦПК України. Суд не може застосувати норми щодо правочину, який сторони за твердженням позивача насправді вчинили (договір довічного утримання), оскільки невідомо, на яких умовах повинно було здійснюватися утримування, в чому полягає догляд тощо. В свою чергу, [PERSON] на підставі ст. 328 ЦК України, яка встановлює підстави для набуття права власності, правомірно набув право власності на спірний будинок, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку було дотримано усіх вимог законодавства відносно дійсності правочину. Так, сторонами договору, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, на підставі вільного волевиявлення, вчинено правочин у нотаріальній формі, спрямований на реальне настання правових наслідків, який не суперечить цивільному кодексу, іншим законам, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, суд приходить до висновку, що в обґрунтування позовних вимог позивач не надала суду належних та допустимих доказів тієї обставини, що укладанням договору купівлі-продажу сторони приховували укладання іншого договору, а саме договору довічного утримання. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи те, позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, слід відмовити

Outcome: dismissed