Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом у якому вказала, що 11.10.2018 року між нею та ФОП [PERSON] було укладено договір надання послуг. Відповідно до п. 1.1. договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується о організувати дії по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій з розцінками виконавця. Відповідно до п. 2.1. договору, вартість замовлення складає 17500 гривень. Відповідно до п. 2.2. договору, завдаток 12250 гривень. Відповідно до п. 2.3. договору, борг до передачі у власність 5250 гривень. Відповіднодо п. 3.2. договору, виконавець зобов`язується виготовити вироби на протязі 40 робочих днів з моменту підписання договору. У випадку якщо вироби мають нестандартну комплектацію, строк виготовлення виробів збільшується до 50 робочих днів. Отже, згідно умов договору позивачка сплатила на користь відповідача суму завдатку у розмірі 12250 гривень, що підтверджується п. 2.2. договору та п. 2.3. договору, який чітко зазначає, що борг складає 5250 гривень, що з урахування ціни договору 17500 гривень є ніщо інше як різниця між отриманим завдатком та загальною ціною договору. Більш того договором були встановлені чіткі строки виконання замовлення, а саме 40 днів з дати підписання договору. Пунктом 3.2 договору також були визначені певні випадки, щодо збільшення строку виконання зобов`язання до 50 днів, проте жодна з перелічених у договорі випадків не були зазначені у договорі, а тому фактично виконання відповідачем зобов`язання мало бути здійснено у строк 40 робочих днів, тобто до 07 грудня 2018 року, адже строки виконання зобов`язання враховували тільки робочі дні. Проте, до вказаної дати відповідач так і не виконав своїх зобов`язань, а саме не передав у власність позивачки належної якості ПВХ конструкції та не провів їх монтаж. Численні звернення позивачки до відповідача з проханням виконати свій обов`язок по договору ні до чого не приводили, більш того відповідач постійно вказував на якісь проблеми з постачальниками, а також надавав численні завіряння, що він виконає зобов`язання по договору. Будь-яких додаткових угод до договору, щодо зміни терміну виконання зобов`язання відповідача, не підписувались та узгоджувались з позивачкою. Станом на день подачі позовної заяви відповідач так і не виконав свого зобов`язання. Позивачка є літньою людиною та пенсіонеркою і сплата завдатку є досить великою грошовою сумою для позивачки, а невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань завдає позивачці додаткові моральні страждання. Позивачка вже не має наміру більше чекати та миритись з порушеним правом та вважає, що єдиним способом захисту своїх порушених прав є подання позову до суду з вимогою розірвати договір та стягнути з відповідача подвійну суму завдатку. Посилаючись на норми ст. 203, 526, 610, 611, 627, 629, 638, 651, 653-654 ЦК України, ст. 10, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», просить суд розірвати договір про надання послуг від 11 жовтня 2018 року, який було укладено між нею та ФОП [PERSON] , та стягнути суму завдатку у розмірі 24500 гривень. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2019 року відкрито провадження по справі, та встановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, і призначено підготовче судове засідання. У встановлений ухвалою від 10.04.2019 року строк відповідачу на подання відзиву, від відповідача відзив не надійшов. Ухвалою суду від 19.06.2019 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Відповідно до ст. 130 ч.9 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до ст. 130 ч. 10 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, від отримання судової повістки відмовився не з`явившись до органів пошти за її отриманням, хоча на офіційному веб-порталі суду розміщувалося оголошення про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Судом були використані можливі способи сповіщення відповідача про наявність справи у суді, та виклик до суду, але вони результатів не дали. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, заперечень проти ухвалення заочного рішення не надала. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У суду є підстави для ухвалення заочного рішення. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 11.10.2018 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір надання послуг № б/н(О). Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1.1. договору від 11.10.2018 року, замовник доручає, а виконавець зобов`язується о організувати дії по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій з розцінками виконавця. Відповідно до п. 2.1. договору, вартість замовлення складає 17500 гривень. Відповідно до п. 2.2. договору, завдаток 12250 гривень. Відповідно до п. 2.3. договору, борг до передачі у власність 5250 гривень. Відповіднодо п. 3.2. договору, виконавець зобов`язується виготовити вироби на протязі 40 робочих днів з моменту підписання договору. У випадку якщо вироби мають нестандартну комплектацію, строк виготовлення виробів збільшується до 50 робочих днів. Сторони підписали договір, та тим самим виявили свою згоду з усіма його пунктами, та зобов`язувалися їх виконувати. Судом встановлено, що відповідно до підписаного сторонами договору надання послуг № б/н(О) від 11.10.2018 року, позивачка [PERSON] внесла завдаток у сумі 12250 грн. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У строки передбачені п. 3.2. договору надання послуг № б/н(О) від 11.10.2018 року, та станом, на момент розгляду справи, відповідач не виконав своїх зобов`язань, не передав у власність позивачки належної якості ПВХ конструкції, не провів їх монтаж, сплачених йому грошових коштів, позивачу не повернув. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до положення ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідач не надав доказів поважності причин невиконання та прострочення виконання договору, і таких доказів матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд вважає істотним порушення відповідачем вимог укладеного договору, у зв`язку з чим, договір підлягає розірванню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача подвійної суми завдатку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних за договором платежів, підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він виступає одночасно і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Судом встановлено, що згідно умов договору позивачка сплатила на користь відповідача суму завдатку у розмірі 12250 грн., що підтверджується п. 2.2. договору та п. 2.3. договору, який чітко зазначає, що борг складає 5250 грн., що з урахування ціни договору 17500 грн., є ніщо інше як різниця між отриманим завдатком та загальною ціною договору. При укладенні договору сторонами погоджені усі істотні умови договору відповідно до предмету, у тому числі стосовно вартості замовлених робіт, строк виконання, тощо. Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконав у визначений за погодженням сторін строк, чим порушив умови укладеного договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення завдатку та додаткової суми у розмірі завдатку, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви про захист прав споживачів звільнена від його сплати на підставі закону.

Outcome: approved