Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 25.07.2013 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Позивачка просила розірвати шлюб та поділити спільне майно, набуте в шлюбі, а саме: поділити між [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., наступним чином: - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , - залишити [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 18.12.2017 року задоволено клопотання представника позивача та витребовано від державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 02.11.2016 та зареєстрованого за р.№4-1962. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , треті особи [PERSON] , державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчев К.Л., про визнання договору купівлі-продажу часткового недійсним та визнання майна особистою приватною власністю. Позовну заяву обґрунтовував тим, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Ухвалою суду від 25.10.2018 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] 25.10.2018 року ухвалою суду роз`єднано позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Ухвалою від 04.12.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 21.10.2019 року об`єднано в одне провадження справу №522/21129/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна зі справою №522/1815/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю, присвоїти справам єдиний №522/21129/18. 17.03.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 20.05.2021 року. Ухвалою суду від 20.05.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю - залишено без розгляду. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справ вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2013 року та шлюб було розірвано 25.10.2018 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/21289/17). Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] . Предметом розгляду позову є поділ спільного майна подружжя, а саме: - квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2017 року за №102724935, з якого вбачається, що зазначене нерухоме майно зареєстроване за власником на підставі договору купівлі-продажу, який 02.11.2016 року посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та зареєстровано за р.№4-1962. Судом встановлено, що 02.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та зареєстровано за р.№4-1962. Відповідно до пункту 1 вищезазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру під [ADDRESS] та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 33,4 кв.м., загальною площею 52,4 кв.м. У пункті 9 вищезазначеного договору купівлі-продажу зазначено, що Квартира, яка є предметом цього договору набувається в спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , заява на купівлю та на укладення договору від імені його дружини - [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено 02 листопада 2016 року за реєстровим №4-1961, додано до цього договору та зберігається у справах нотаріальної контори. Судом встановлено, що [PERSON] надала свою згоду на купівлю чоловіку [PERSON] квартири [ADDRESS] (п`ятдесят сім), в спільну сумісну власність подружжя, на спільні сумісні кошти подружжя, що підтверджується заявою [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено 02.11.2016 року за реєстровим №4-1961. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Враховуючи зазначені положення законодавства, квартира [ADDRESS] - є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно із ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як вже зазначалося судом у відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України). При цьому присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 ЦК України. Згідно із ч.5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду з одного боку є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. При цьому, суд не вбачає підстав, передбачених ч.5 ст. 71 СК України, для присудження одному із подружжя грошової компенсації, оскільки ні [PERSON] , ні [PERSON] не було внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статті 82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: approved