Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 04 лютого 2013 року виконкомом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області (актовий запис №01), посилаючись на те, що життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів. Намагання позивачки зберегти шлюб виявилися безрезультатними. Тому вона просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем. Зазначила, що мають спільну дитину сина [PERSON] [INFO]. Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю. Зазначила, що почуття любові до чоловіка втрачені. Має претензії до чоловіка стосовно його допомоги по господарству, різні погляди на виховання дитини. Чоловік знаходиться під значним впливом своєї матері, що вносить складнощі у сімейне життя. В родині часто виникають сварки. Це все робить неможливим подальше спільне життя. Відповідач в судовому засідання проти позову заперечував. Пояснив, що нормально ставиться до жінки, до дітей. В родині дійсно часто виникають сварки, проте будь-якого насильства стосовно жінки або дітей він не вчиняє. Алкоголем не зловживає, не курить, працює та забезпечує родину як може. Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про одруження серії І-ЖС №120694, виданого 04 лютого 2013 року виконкомом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області сторони уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №01. Згідно зі свідоцтвом про народження серії І-ЖС №227514, виданого 25 червня 2013 року виконкомом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], який народився 25 червня 2013 року. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом було надано сторонам строк для примирення пять місяців, проте зазначений захід не дав позитивного результату, та позивач не змінила свого ставлення щодо розірвання шлюбу. У даному випадку позивач вважає неможливим продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, категоричну позицію позивача, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Між сторонами відсутні взаємні любов та довіра. Намагання суду відновити шлюб не дали результату. Тому суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася. Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved