Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просила суд визнати незаконним рішення ХХХVI сесії V скликання Червонопрапорної сільської ради Генічеського району №271 від 08.09.2009 року про безкоштовне оформлення приватизованої земельної ділянки, яким підтверджено рішення виконавчого комітету Червонопрапорної сільської ради №14 від 05.05.1994 року щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0.1796 га., яка розташована в с. Семихатки Генічеського району по вул.. Горького, 58-а, та визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №764135, виданого [PERSON] та зареєстрованого 29 жовтня 2010 року недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що вона є дочкою [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 09.07.1996 року посвідченого нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул.. Горького, 58 а в с. Семихатки Генічеського району Херсонської області. Як вказує позивач, після оформлення договору дарування та реєстрації права власності, батько продовжував проживати у вказаному будинку до дня своєї смерті. Після смерті батька 01.05.2014 року, серед належних йому документів, було виявлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №764135, виданого 29 жовтня 2010 року на імя [PERSON] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказує, що даний правовстановлюючий документ видано всупереч вимогам ст.. 120 Земельного Кодексу України та ст.. 377 Цивільного Кодексу України, оскільки орган місцевого самоврядування не мав правових підстав для прийняття відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки особі, яка не являється власником житлового будинку. Вважаючи своє право на отримання земельної ділянки порушеним, звернулася до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] вимоги [PERSON] підтримав повністю, посилаючись на обставини позову. Просив суд позов задовольнити. Додатково суду пояснив, що спірний правовстановлюючий документ видано з порушенням норм земельного та цивільного права, оскільки відповідними нормами Закону передбачено право володіння земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку особою, яка на правовій підставі володіє житловим будинком, який розміщений на даній земельній ділянці. А враховуючи, що визнання недійсним державного акта на право власності на землю без оспорення рішення, що надало право на отримання цього акта та визнання дій щодо цього факту незаконними не передбачено законом, то просив суд також визнати незаконним рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідач представник Червонської сільської ради в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, надіславши листа про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі представника відповідача. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру у Генічеському районі Херсонської області в судове засіданні також не зявився, надіславши листа про розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача. Вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09.07.1996 року [PERSON] набула права власності на житловий будинок № 58а по вул.. Горького в с. Семихатки Генічеського району Херсонської області. З державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯК №764135 вбачається, зареєстрованого 29 жовтня 2010 року вбачається, що на підставі рішення виконкому Червонопрапорної сільської ради від 05 травня 1994 року №14 та рішення сесії Червонопрапорної сільської ради від 08 вересня 2009 року №271 [PERSON] на був право власності на земельну ділянку, площею 0.1796 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, яка розташована по вул.. Горького, 58а в с. Семихатки Генічеського району Херсонської області. При цьому слід враховувати, що при переході права власності на\~будівлі\~та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК в редакції 1992 р. до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження об'єктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. до 20 червня 2007 р. (під час дії ст. 120 ЗК в редакції від 25 жовтня 2001 р.) не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. В таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК 2001 р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду з 1 січня 2004 р. (з моменту набрання чинності ЦК 2003 р.), згідно зі ст. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі ст. 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувану. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. Чинна редакція ст. 120 ЗК, відповідає положення ст. 377 ЦК, та передбачає, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI). З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі цивільно-правової угоди набула право власності на нерухоме майно - житловий будинок №58 а по вул.. Гоголя в с. Семихатки Генічеського району Херсонської області - 09 липня 1996 року. Рішення органу місцевого самоврядування - Червонопрапорної сільської ради, на підстав якого [PERSON] отримав відповідний акт на право власності на земельну ділянку було винесено 2009 року, без урахування переходу права власності на житловий будинок до позивача. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обовязків сторін цього договору. За змістом статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Договір дарування житлового будинку №58 а по вул.. Гоголя в с. Семихатки Генічеського району Херсонської області укладено 09 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON]. Тому саме між цими субєктами цивільних правовідносин виникли права та обовязки, і саме від [PERSON] мало перейти право користування земельною ділянкою у порядку статті 120 ЗК України. Саме з моменту укладення договору дарування та реєстрації нерухомого майна до особи переходить право на земельну ділянку. Однак виконавчий комітет Червонопрапорної сільської ради Генічеського району Херсонської області, встановивши, що [PERSON] відчужив житловий будинок позивачу по справі, а [PERSON] набула право власності на житловий будинок, належним чином не дослідили зміст цього договору, не зясували чи має попередній власник право на виділення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та чи перейшло за договором дарування нерухомості право на земельну ділянку новому власнику житлового будинку. Таким чином, відповідач не врахував положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й виніс рішення на підставі якого [PERSON] отримав у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, що на праві власності належить [PERSON] Правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-22цс15 від 11 березня 2015 року, щодо визнання права власності на земельну ділянку вказує, що статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності, суд вважає що підлягає задоволенню також вимога позивача в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. \~

Outcome: approved