Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, яку до початку розгляду справи уточнила, до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку, мотивуючи свої вимоги наступним. 06 вересня 1980 року між сторонами був укладений шлюб. 31 липня 1981 року ними були придбані 2/3 частини жилого будинку № 3 по вул. Лермонтова у м. Бердянську, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, які були зареєстровані на відповідача [PERSON] 20 березня 2007 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, але фактично шлюбні відносини між сторонами та ведення спільного господарства припинені не були. Відповідно до ст. 22 КпШС України 2/3 частини спірного будинку є спільною сумісною власністю подружжя, тобто кожному з подружжя належить по 1/3 частині будинку. На початку 2018 року відповідач повідомив позивачці, що не визнає її право власності на 1\\3 частку вказаного будинку, оскільки вважає своїм все майно, придбане в період шлюбу. Просила поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/3 частину будинку № 3 по вул. Лермонтова у м. Бердянську з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Позивачка, повідомлена належним чином про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась. Представник позивачки в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки, в якій позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖС № 423353, виданого 06 вересня 1980 року Берестівською сільрадою Бердянського району Запорізької області, сторони по справі одружились 06 вересня 1980 року. На підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 1981 року [PERSON] є власником 2/3 часток жилого будинку № 3 по вул. Лермонтова у м. Бердянську Запорізької області. Відповідно до ст. 22 КПШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст. 28 КПШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власностю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 026393, виданого 20 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, шлюб між сторонами розірвано 20 березня 2007 року. Згідно з ч. 2 ст. 68 СК України розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У відповідності із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи той факт, що спірне майно придбано в період перебування сторін у шлюбі, квартира підлягає поділу в рівних частках. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved