Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.09.1995 року рішенням Ксаверівської сільської ради їй безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,2103 га, яка розташована в с. Ксаверівка по вул. Шевченка, 45, Вінницького району Вінницької області. 18.11.1998 року позивач отримала державний акт на право власності на дану земельну ділянку. Згідно повідомлення Ксаверіської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02.10.2012 року, рішенням Ксаверівської сільської ради від 02.02.2006 року безкоштовно передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,1993 га, яка розташована в с. Ксаверівка по вул. Шевченка, б/н, Вінницького району Вінницької області. Вказана земельна ділянка частково суміщається земельною ділянкою позивача. Також ,позивачу стало відомо, що 04 травня 2007 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу та продав вказану земельну ділянку [PERSON], а згодом, 07 січня 2008 року [PERSON] з [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який 23 січня 2008 року рішенням постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі України «ТБ «Всеукраїнська» визнаний дійсним та визнано за [PERSON] право власності на дану земельну ділянку. За захистом свого порушеного права позивач звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування п.1 рішення Ксаверівської сільської ради від 02 лютого 2006 про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки , площею 0,0532 га, зазначену у висновку судової земельно технічної експертизи Винницької торгово-промисловою палатою від 14 лютого 2014 року, якою встановлено площу суміщення її земельної ділянки та земельної ділянки [PERSON]; визнання недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 07 грудня 2006 року, виданий [PERSON]; визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки від 04 травня 2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON]; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 16 червня 2007 року, виданого [PERSON] з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] та скасування рішення постійно діючого Вінницького третейського суду від 23 січня 2008 року. Рішенням Вінницького районного суду від 30 травня 2014 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано п.1 рішення 26 сесії 4 скликання Ксаверівської сільської ради Вінницького району від 02 лютого 2006 року « Про безкоштовну передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0532 га, зазначеної в висновку судової земельно-технічної експертизи № ОС -139 від 14 лютого 2014 року ( додаток 1 до висновку) та визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ№ 711812 , виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1993 га в с. Ксаверівка по вул. Шевченка Вінницького району для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В решті позовних вимог відмовлено. Оскільки частина земельної ділянки, площею 0,0532 га належить позивачу на праві власності і вибула з її законного володіння та перебуває у фактичному володіння останнього набувача- відповідача [PERSON], тому вона вимушена звернутися до суду із дійсним віндикаційним позов, у порядку ст.ст.330,338 ЦК України. За наведених обставин позивач звертається до суду з позовом, в якому просить витребувати від відповідача [PERSON] на її користь земельну ділянку площею 0,0532 га (кадастровий номер 0520682503:02:002:0124), яка знаходиться в с. Ксаверівка, Вінницького району Вінницької області по вул. Шевченка, б/н. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, мотивуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, посилаючись на те, що позивач у своїй позовній заяві вимагає витребувати у відповідача на свою користь земельну ділянку площею 0,0532га (кадастровий номер 0520682503:02:002:0124), яка знаходиться в с. Ксаверівка, Вінницького району по вул. Шевченка б/н, зазначену у висновку судової земельно-технічної експертизи від 14.02.2014 № ОС-139. При цьому, судова експертиза проводилась по іншій цивільній справі № 128/2326/13-ц. Майно, яке вимагає витребувати, позивач ідентифікує кадастровим номером 0520682503:02:002:0124. Але цей кадастровий номер ідентифікує земельну ділянку площею 0,1993га, по вул. Шевченка в с. Ксаверівка, Вінницького району, право на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 16.06.2007 серії ЯГ № 482380, яка належить [PERSON] Відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Згідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Тобто, в свої позовних вимогах позивач вимагає витребувати у відповідача [PERSON] земельну ділянку, яку ідентифікує кадастровим номером та адресою знаходження, які відносяться до однієї ділянки площею 0,1993га, по вул. Шевченка в с. Ксаверівка, Вінницького району, право на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 16.06.2007 серії ЯГ № 482380, а до ділянки площею 0,0532га кадастровий номер 0520682503:02:002:0124, в силу вимог закону, не має жодного відношення. При цьому, земельна ділянка площею 0,0532га по вул. Шевченка, б/н с. Ксаверівка Вінницького району, витребування якої вимагає позивач, не є індивідуально визначеною річчю відповідно до законодавства України, її межі не встановлювались, вона не виділялась в натурі та не має кадастрового номеру. Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Висновок судової земельно-технічної експертизи № ОС-139 від 14.02.2014 року вказує лише суміщення площею 532 кв.м. земельних ділянок [PERSON] і [PERSON] площею 0,2103 га кадастровий номер 0520682503:02:002:0124 по вул. Шевченка, 45, в с. Ксаверівка, Вінницького району Вінницької області та земельної ділянки площею 0,2000 (0,1993) га кадастровий номер 0520682503:02:002:0085, яка розташована на території Ксаверівської сільської ради за адресою вул. Шевченка, б/н, в с. Ксаверівка, Вінницького району Вінницької області. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ. Тобто, в силу положень ст. 66, 212 Цивільного процесуального кодексу України, не може бути оцінений судом саме як висновок експерта по цій справі. Згідно з ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позовна заява [PERSON] за своїм правовим змістом є віндикаційним позовом, до обов'язкових умов пред'явлення якого належить індивідуальна визначеність майна, яке підлягає віндикації. У іншому випадку суд не матиме змоги індивідуалізувати це майно, як визначено статтями 184, 190 ЦК. Така позиція роз'яснена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Така ж позиція викладена у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року: «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ»: ... із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. В ухвалі від 02.09.2015року № 6-1168цс15 Верховний Суд України зазначає: «.. .витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а суд не з 'ясував, чи спірне майно виділено в натурі...». Цю ж позицію підтримує Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16.11.2016 року по справі № 204/6872/2014-ц: «... власник має право витребувати своє майно від особи..., в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.» Також, детально висвітлена та обґрунтована вказана позиція в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року № 6-46149св14: «За позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаиійним позовом) може бути витребувана лише індивідуально-визначена річ, оскільки призначенням такого позову є повернення лише такого майна, яке було у власності особи, що неможливо у разі вибуття з володіння власника речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. ч. 1-6, 9 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж: та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж: земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій -сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Витребовуючи частину земельної ділянки, суди не зазначили її індивідуалізуючих ознак; не визначили місце розташування та межі частини земельної ділянки площею 0,0481 га у межах земельної ділянки площею 0,0691 га. Але, позивачем не надано суду жодних доказів формування земельної ділянки, витребування якої вимагається. За наведених обставин відповідач та її представник вважають позов недоведеним та таким, що не підлягає до задоволення. Треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися по невідомим суду причинам, судом належним чином та в установленому законом порядку повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 128/2326/13-ц, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обгрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, рішенням Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 26.09.1995 року, позивачу безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,2103 га, яка розташована за адресою: с.Ксаверівка, вул.Шевченка, 45, Вінницького району Вінницької області та 18.11.1998 року позивач отримала державний акт на право власності на дану земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер 0520682503:02:002:0124 ( т.а.с.9). Оглядом матеріалів цивільної справи № 128/2326/13-ц за позовом [PERSON] до Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Третейського суду при Товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» суддя Петрина О.Л. про визнання недійсними рішення 26 сесії 4 скликання Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02.02.2006 року, договору купівлі продажу від 04.05.2007 року, скасування рішення третейського суду, та визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку встановлено, що на підставі рішення Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 26.06.1995 року [PERSON] передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 0, 2103 га на території Ксаверівської сільської ради, про що позивачка отримала Державний акт на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування жилого будинку, виданий 18.11.1998 року (а.с. 17, 18 т. 1). Належність даного правовстановлюючого документу позивачці підтверджується також рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2012 року по справі № 232/1283/12 (а.с. 94 т. 2). Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для формування та присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, що перебуває у власності [PERSON], належній їй на праві власності земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 0520682503:02:002:0124 (а.с. 221 235 т. 1). Та на підставі рішення Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02.02.2006 року [PERSON] передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 0, 20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с. 29 т. 1). Згідно копії технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю [PERSON], в тому числі абрису зовнішніх меж, дана земельна ділянка [PERSON] межує також із земельною ділянкою [PERSON] (а.с. 47 т. 1). Та в подальшому [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 711812 від 15.02.2007 року, кадастровий номер земельної ділянки 0520682503:02:002:0085 (а.с. 158, 173 194 т. 1). В подальшому [PERSON] продав дану земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04.05.2007 року [PERSON] В звязку з чим [PERSON] на підставі технічної документації по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку 16.06.2007 року було видано Державний акт Серії ЯГ № 482380 на земельну ділянку, кадастровий номер 0520682503:02:002:0085 (а.с. 159, 160 172 т. 1). Рішенням постійно діючого Вінницького третейського суду при Товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 23.01.2008 року по справі № 0003/08 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 07.01.2008 року земельної ділянки площею 0, 1993 га, кадастровий номер 0520682503020020085, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, укладений між [PERSON] та [PERSON], та визнано за [PERSON] право власності на вищевказану земельну ділянку (а.с. 105 т. 1). Та висновком судової земельно-технічної експертизи № ОС-139 від 14.02.2014 року встановлено, що межі спірних земельних ділянок встановлені відповідними кадастровими планами земельних ділянок та земельна ділянка площею 0, 2103 га, кадастровий номер 0520682503:02:002:0124 (належна [PERSON]В.), частково суміщається з земельною ділянкою площею 0, 1993 га, кадастровий номер 0520682503:02:002:0085 (наданою [PERSON] та належною на даний час [PERSON]Б.). Площа та конфігурація суміщення наведені у план-схемі співставлення меж земельних ділянок (додаток 1 до висновку). Площа суміщення становить 532 кв.м. (а.с. 4 13 т. 2). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.05.2014 року, визнано незаконним та скасовано п. 1 рішення 26 сесії 4 скликання Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02.02.2006 року «Про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]» в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0, 0532 га, зазначеної у висновку судової земельно-технічної експертизи № ОС-139 від 14.02.2014 року (додаток 1 до висновку); визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 711812, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0, 1993 га в с. Ксаверівка Вінницького району Вінницької області, вул. Шевченка, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто з Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 3\~ 229, 40 грн. в рівних частках, по 1\~ 614, 70 грн. з кожного. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14.10.2014 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.05.2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 18.03.2015 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.05.2014 року та ухвала апеляційного суду Вінницької області від 14.10.2014 року залишені без змін. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Статтею 140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Добровільна відмова від права власності або права постійного користування земельною ділянкою передбачена статтею 142 ЗК України. Припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Способи захисту прав на земельні ділянки та гарантії права власності на земельну ділянку закріплені у ст. ст. 152, 153 ЗК України. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Колишній власник земельної ділянки, яка викуплена для суспільних потреб, має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним чи розірвання договору викупу земельної ділянки та відшкодування збитків, пов'язаних з викупом, якщо після викупу земельної ділянки буде встановлено, що земельна ділянка використовується не для суспільних потреб. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт, що передбачено ст. 155 ЗК України. Згідно ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. \~Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач є власником земельної ділянки, яка вибула з її володіння не з її волі, тому вказану земельну ділянку слід витребувати у останнього її власника відповідача [PERSON], з огляду на що позовні вимоги підлягають до задоволення. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених позивачем вимог суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначаючись щодо стягнення судових витрат, суд встановив, що відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат відносяться: судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати, повязані з явкою до суду, витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, а також витрати, повязані з проведенням огляду доказів та вчиненням інших дій. Як встановлено по справі, позивачем [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 965 грн. 49 коп. та оплачено витрати на правову допомогу в сумі 2922 грн. 00 коп., що підтверджується відповідними письмовими доказами. За ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволеним вимогам. Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 965 грн. 49 коп. та витрат за надання правової допомоги в розмірі 2922 грн. 00 коп., а всього: 3887 грн. 49 коп., що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved