Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] вимоги за якою 20 лютого 2014 року змінила та остаточно просила визнати недійсним договір довічного утримання та скасувати його державну реєстрацію. При цьому позивач вказує, що 16 лютого 2001 року [PERSON], непрацездатна за віком, уклала договір довічного утримання з [PERSON]. Договір від імені [PERSON] був підписаний її представником [PERSON], що діяла на підставі довіреності від 02 лютого 2001 року, посвідченої секретарем виконкому Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, реєстр № 15 (далі - договір). Договір посвідчено державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори Чекаліною А.Я., реєстр № 449 від 16 лютого 2001 року. Відповідно до п.1 договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] на земельній ділянці загальною площею 0,33 га по фактичному використанню. [PERSON] зобов'язався довічно повністю утримувати [PERSON] На підставі договору Іванівським РБТІ зареєстровано право власності [PERSON] на вищезазначене нерухоме майно. 27 квітня 2003 року [PERSON] помер. Доглядати за [PERSON] продовжувала дружина померлого [PERSON], проте заміна набувача за договором довічного утримання, оформлена не була. [PERSON] доглядала за [PERSON] до листопада 2006 року, до моменту поки [PERSON] була спроможна самостійно себе обходити. В листопаді 2006 року, коли [PERSON] вже не могла самостійно ходити та доглядати за собою, [PERSON] залишила її і з того часу в будинку [PERSON] не з'являлася. На прохання рідних [PERSON] доглядати за [PERSON] почала позивач. 07 листопада 2006 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповідала позивачу. Позивач доглядала за [PERSON] до дня її смерті [INFO] і поховала за власні кошти. За таких обставин позивач вважає, що договір необхідно визнати недійсним, оскільки під час укладення договору, представник [PERSON] - [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] Крім того, під час посвідчення договору, державний нотаріус не врахувала, що [PERSON] фактично діє в своїх інтересах, при тому, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє в своїх інтересах. В судове засідання позивач не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила заяв та клопотань до суду не надавала хоча повідомлена була належним чином про час та місце розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з'явилася надала до суду заяву в якій просила задовольнити позовні вимоги та розглядати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, причини своєї неявки в суд не повідомила, 25 грудня 2014 року заяв та клопотань до суду не надавала хоча повідомлена була належним чином про час та місце розгляду справи. Разом з тим суд вважає правильним, що неявка відповідача в судове засідання після оголошеної перерви, зупинення провадження у справі та поновлення її слухання не дає підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач брала участь у попередніх засіданнях, їй роз'яснювали її права та обов'язки, вона висловлювала свою думку і ставлення до позовних вимог. Отже, вирішуючи питання, яке пов'язане з ухваленням судового рішення по справі, суд констатує, що відповідач була присутня в залі суду під час судового розгляду справи, та їй було роз'яснено про її права та обов'язки, прийшов до висновку, що немає підстав для ухвалення заочного рішення. Державний нотаріус Іванівської державної нотаріальної контори Чекаліна А.Я. до суду не з'явилася, повідомлялася належним чином, надала до суду заяву, в якій просила суд слухати справу за її відсутності. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. 02 лютого 2001 року [PERSON] видала довіреність, яка посвідчена секретарем Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Лазаренко Катериною Миколаївною за реєстром № 15, відповідно до якої уповноважила [PERSON] оформити від її імені договір довічної опіки, для чого надала її право одержувати всі необхідні довідки і інші документи, ставити підписи, а також виконувати всі дії пов'язані з даним дорученням. Довіреність видана без права передоручення, строком на шість місяців і дійсна до 02 серпня 2001 року (т.1 а.с.91). 16 лютого 2001 року укладено договір довічного утримання між [PERSON], від імені якої на підставі вищевказаної довіреності діяла [PERSON], та [PERSON], посвідчений Чекаліною А.Я., державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстровано в реєстрі за № 449 (т.1 а.с.11). Представник відчужувача [PERSON] - [PERSON], на час укладення договору довічного утримання перебувала в зареєстрованому шлюбі із набувачем нерухомого майна [PERSON]. За умовами договору [PERSON] передає у власність [PERSON] належний їй житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці розміром 3300 кв.м. по фактичному використанню. За п.5 договору [PERSON] зобов'язується довічно повністю утримувати [PERSON], а саме: забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов'язався зберігати в її безкоштовному довічному користуванні цей будинок. Вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 170 грн. в місяць з урахуванням інфляції та індексації. 07 листопада 2006 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповідала [PERSON] (т.1 а.с.7). [INFO] [PERSON] померла. На підставі договору Іванівським РБТІ 17 серпня 2001 року зареєстровано право власності [PERSON] на вищезазначене нерухоме майно. З архівної довідки від 04 червня 2014 року №68/Д вбачається, що на бухгалтера Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Лавренко К.М. в період з 2000-2002 років повноваження на вчинення нотаріальних дій не покладались (т.2 а.с.101). Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд здійснює посилання на норми у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та виходив з такого. Правовідносини які виникли щодо визнання недійсним договору регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року (далі - ЦК). За ст. 48 ЦК недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою. У відповідності із ст.57 ЦК угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. За ч.1 ст.59 ЦК угода визнана недійсною, вважається з моменту її укладання. Відповідно до ч.3, 4 ст.62 ЦК представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі. В ст.425 ЦК зазначено, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Частиною 2 ст.426 ЦК передбачено, що в договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, задовольняючи позов суд виходить з таких мотивів. Системний аналіз ст.ст.62, 425, 426 ЦК свідчить, що сторонами за договором довічного утримання, можуть бути тільки відчужувач і набувач майна, оскільки договір довічного утримання є одностороннім договором і торкається безпосередньо інтересів відчужувача. Такі договори не можуть бути укладені за довіреністю відповідно до ч.4 ст. 62 ЦК, за якою не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто. Норми ЦК не містять прямої заборони на укладання договору довічного утримання через представника, та не має прямої імперативної норми щодо укладання такого договору особисто, але за своїм змістом договір довічного утримання може бути укладений лише особисто, оскільки має виключно особистий характер. Разом з тим в довіреності на укладення договору довічного утримання повинні бути передбачені конкретні умови, права та обов'язки сторін майбутнього договору, і щоб вони не викликали подвійного тлумачення, тільки в такому випадку такий договір може бути укладений представником. При цьому, інша сторона договору повинна повністю погодитись на умови договору, що зазначені в довіреності, та вона не повинна мати своїх додаткових умов та доповнень до прав та обов'язків за договором. При укладанні договору не було враховано вимог ч.3 ст.62 ЦК. Так відповідач, відчуживши на підставі довіреності від [PERSON] своєму чоловіку [PERSON] нерухоме майно, фактично уклала договір в своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки за правилами законодавства в сфері сімейних відносин житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому такий договір слід вважати нікчемним, оскільки з довіреності не вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] укласти від її імені договір довічного утримання з [PERSON]. В довіреності не передбачені конкретні умови, права та обов'язки сторін майбутнього договору. Викладене дає підстави вважати, що волевиявлення [PERSON] при укладенні договору не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Виходячи з наведеного слід прийти до висновку, що договір довічного утримання необхідно визнати недійсним, оскільки під час укладення договору, представник [PERSON] - [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] Під час посвідчення договору, не було враховано, що [PERSON] фактично діє в своїх інтересах, оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє в своїх інтересах. Посвідчення довіреності від 02 лютого 2001 відбулося не уповноваженою особою (т.1 а.с.91). Обговорюючи питання права на вимогу за позовом, слід звернути увагу на те, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, навіть після смерті [PERSON] Оскільки судом встановлено, що спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, відсутні, її слід вважати такою, що має право на звернення до суду з позовом. Аналогічна правова позиція підтверджується виходячи з практики вирішення подібних питань Верховним судом України. Так, в п. «е» ч.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» пленум роз'яснив, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Загалом слід прийти до висновку про обґрунтованість позовних вимог, що обусловлює визнання договору недійсним з моменту його укладення, як укладеного в порушення закону. На підставі викладеного,

Outcome: approved