Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобовязання повернути грошові кошти у розмірі 515,22 дол. США, які зберігаються на депозитній картці № 26355618115198 за депозитним договором № SAMDN80000733002369, укладеним між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.02.2013 року, та грошові кошти у розмірі 23829,01 грн., які знаходяться на її зарплатній карті № 6762468307078893 в ПАТ КБ «ПриватБанк». В обгрунтування своїх позовних вимог позивач полається на те, що вона є користувачем послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № SAMDN80000733002369 від 12.02.2013 р., укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Севастополь, але відповідач в добровільному порядку не повертає належні й грошові кошти, що залишаються на депозитній картці № 26355618115198 та на зарплатній картці № 6762468307078893, відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк» на її імя. Позивач просила розглянути справу без її участі, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, а також подала адресовані суду свої додаткові письмові пояснення, які приєднані судом до матеріалів справи. Представник відповідача [PERSON] подала адресовані суду свої письмові заперечення на позовну заяву, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.78-84), та в судовому засіданні не визнала позов. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представника відповідача, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 12.02.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в м. Севастополь та [PERSON] був укладений депозитний договір № SAMDN80000733002369, відповідно до якого сума банківського вкладу складала 100,00 дол. США, на яку нараховуються відсотки у розмірі 8% річних, вклад оформлюється на 366 днів по 12.12.2014 року включно, відсотки по вкладу нараховуються на рахунок № 26355618115198; у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично рахується продовженим ще на 6-ть місяців (п.7 договору); строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк (п.8 договору). Станом на дату судового розгляду даної справи на вказаному рахунку позивача зберігаються грошові кошти в сумі 515,22 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (24,968681 грн. 1 дол. США) на 14 червня 2016 року становить 12864,36 грн. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» було випущено та видано позивачу зарплатну картку № 6762468307078893, на якій зберігаються грошові кошти в сумі 23829,01 грн. Вказані обставини повністю підтверджуються наданою позивачем суду копією депозитного договору № SAMDN80000733002369у від 12.02.2013 р., копією квитанції № 13 від 12.02.2013 р., копією її зарплатної карти та роздруківкою з її мобільного телефону SMS-повідомлень ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо руху грошових коштів на рахунках № 26355618115198 та № 6762468307078893, відкритих на імя позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 20, 125, 128, 129-138). Відповідно до п. 20 депозитного договору № SAMDN80000733002369 від 12.02.2013 року, при укладенні договору банком використовується факсимільне відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення печатки банку технічними печатними засобами. Відповідно до п. 1.1.3.2.29 Умов та правил банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», під час укладання договору банк може використати факсимільне відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати такі договори, а також відтворення відбитка печатки технічними друкованими засобами. Відповідно до п. 1.1.3.2.30 вказаних Умов на правил надання банківських послуг, банк має право проставляти на документах печатку шляхом використання технічних друкованих пристроїв, що дозволяють перетворювати і роздруковувати електронний зразок відбитка механічної печатки в зображенні його на папері. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача про те, що для ПАТ КБ «ПриватБанк» використання факсимільного відтворення підписів працівників, а також відтворення відтиску печатки банку технічними печатними засобами є стандартною практикою. Навесні 2014 року, у звязку з тимчасовою окупацією Криму, позивач з членами своєї сімї переїхала з окупованої території Автономної Республіки Крим, а саме переїхала з м. Севастополь до м. Одеси, та у вересні 2014 року, у грудні 2014 року та в березні 2015 року зверталася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявами про розблокування її зарплатної картки та депозитного рахунку й повернення грошових коштів, але отримала відмову, з посиланням на складнощі з обслуговування депозитів і рахунків, відкритих у кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк», які виникли через політичні події в країні та окупацію території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, що розбило неможливою роботу банківської системи з регіонів. Вирішуючи дану справу, суд погоджується з доводами позивача про те, що зміст депозитного договору № SAMDN80000733002369у від 12.02.2013 р. свідчить про його укладення між фізичною особою - позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську (не є окупаційною територією за Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»). Відповідно до п. 5 цього договору, якщо клієнт вимагає повернути частину вкладу, його зобовязання та зобовязання банку по вкладу припиняються і вклад повертається клієнту. Відповідно до п. 22 цього договору, всі спори з приводу цього договору вирішуються шляхом переговорів. Якщо клієнт і банк не досягли взаємної згоди, спори розглядаються відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. [PERSON] визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті дій або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Таким чином, позивач являється внутрішньо переміщеною особою відповідно до згаданого Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ст. 1073 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст. 633 ЦК України договір банківського вкладу, яв якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу. Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобовязаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Пунктом 3.3 глави 3 Постанови Правління Національного банку України № 516 «Про затвердження Положення про порядом здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» від 03.12.2003 р. передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах, які встановлені договором. Також суд бере до уваги, що у всіх своїх відповідях на звернення позивача, відповідач не ставив під сумнів приналежність їй банківських карток № 6762468307078893 та № 26355618115198, а також само не надав жодного доказу в спростування укладення таких договорів з позивачем, відкриття рахунків, внесення відповідних грошових коштів та їх наявність на рахунках позивача, як це передбачає ст. 60 ЦПК України. Відповідно до п. 1.4. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» держатель електронного платіжного засобу фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу. Відповідно до п. 1.18-1 ст. 1 цього Закону, користувач платіжної системи (користувач) юридична або фізична особа, якій надається послуга платіжної системи щодо використання переказу коштів учасником платіжної системи. Відповідно до п. 14.1 ст. 14 вказаного Закону, електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Відповідно до п. 14.5 ст. 14 цього Закону, користувачем електронного платіжного засобу може бути юридична або фізична особа. Електронний платіжний засіб за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунка користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача. Держателем електронного платіжного засобу зарплатної карки № 67624683007078893, та користувачем платіжної системи є позивач. Відповідно до п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки, які уклали договори з платіжними організаціями платіжних систем, зобовязані надавати користувачам незалежно від їх місцезнаходження/місця проживання однаковий доступ до отримання послуг банку з переказу та отримання інформаційних послуг із використанням електронних платіжних засобів, забезпечивши таку можливість у всіх відокремлених підрозділах банку, в яких здійснюється обслуговування рахунків користувачів. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Рішення Європейського суду з прав людини наведене для використання у якості правозастосовної практики українськими судами. Розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобовязаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг вважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відмовляючись провернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз. 1 ст. 1 Протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, неповідомлення позивачу про ситуацію, яка загрожувала стабільності угоди, яку вона уклала з банком, та її фінансовим інтересам, є порушенням п. 14.11 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно якого банк під час використання користувачем електронного платіжного засобу зобовязаний інформувати його про випадки підвищеного ризику збитків для користувача і повязані із цим обовязки сторін, що виключають будь-які обґрунтовані обмеження щодо способів та місць використання. Ухилення ПАТ КБ «ПриватБанк» від відповідальності щодо неповернення грошових коштів за договорами банківського вкладу не ґрунтується на нормах законодавства, а саме ст. 95 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 94 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Тобто філія це складова частина банку, та закриття її з будь-яких причин не позбавляє банк від обовязку повернути депозитний вклад клієнту за першою вимогою. Відповідно до п. 2 ст. 334 ГК України, банки це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб. Таким чином, всі питання щодо неможливості доступу до майна стосуються лише відповідача як юридичної особи, яка самостійно несе всі ризики своєї господарської діяльності. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи відповідача в тій частині, що окупаційною владою Росії, зокрема Центробанком Росії прийняте рішення № РН-33/1 від 21.04.2014 р. про припинення з 21.04.2014 року діяльності відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста Севастополя ПАТ КБ «ПриватБанк», у звязку з чим відповідач не має можливості виконати свої грошові зобовязання перед позивачем по укладеним між ними договорами. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», - банки, в тому числі і ПАТ КБ «ПриватБанк», зобовязані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця від дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» про фактичне припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03.06.2014 року № 19.0.0.073-883, що адресоване НБУ, - фактично діяльність відокремленого підрозділу припинена 02.06.2014 року. Відтак, надана позивачем довідка № 38175166 Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 2505.2014 року, про наявність в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкритих на імя позивача рахунків та наявність на них грошових коштів - є належним доказом по справі, оскільки ці довідка видана ще до припинення діяльності підрозділів ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим (а.с.21). Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 366,37 грн. позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у розмірі 1218,00 грн., повязані зі сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved