Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1\\2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою с. Привільне Генічеського району Херсонської області по вул.. Насакиральська, 5 за набувальною давністю в обґрунтування якого вказує, що її чоловік [PERSON] з 27 червня 2000 року є власником ? частини житлового будинку, розташованого по вул. Насакиральська, 5 в с. Привільне Генічеського району Херсонської області. Іншим співвласником вказаного житлового будинку був [PERSON], [INFO]. Як вказує позивач, починаючи з 1998 року [PERSON] через свій похилий вік переїхав на постійне місце проживання до Запорізької області, а позивач через декілька років після його відїзду вселилася у належний йому будинок змінила замки, та почала користуватися належною йому часткою вказаного будинку, здійснювала поточні ремонти та відкрито ним користувалася. Вважаючи, що на даний час закінчився встановлений законом строк давнісного володіння та нею добросовісно набуто право власності на вищезазначене нерухоме майно, посилаючись на норми ст.344 ЦК України, звернулася до суду із відповідним позовом. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позові. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні вимоги [PERSON] підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у позові, додатково суду пояснив, що позивач [PERSON] з 2001 року проживає в частині житлового будинку, розташованого по вул.. Насакиральська, 5 в с. Привільне Генічеського району Херсонської області , який на праві спільної часткової власності належить [PERSON]. Вказує, що після свого переїзду до родичів в Запорізьку область, [PERSON] права на користування та розпорядження своєю часткою будинку позивачеві не надавав, однак через тривалу відсутність осіб, які б проживали у його частині будинку, останній почав руйнуватися та [PERSON] з метою недопущення його руйнування, почала здійснювати заходи щодо підтримки вказаної частки будинку в належному стані, шляхом проведення поточного ремонту та в подальшому вселилася до цієї частини будинку та почала його використовувати для проживання. Додатково вказує, що 2012 року позивачем вживалися заходи, щодо розшуку спадкоємців [PERSON] з метою вирішення питання щодо відчуження частки, що належала [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства, однак розшук спадкоємців результатів не дав, а враховуючи давність володіння спірним майном та враховуючи добросовісність його набуття з урахуванням вимог ст.. 344 ЦК України, вважає що наявні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно. Просить суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Генічеського району Херсонської області. Будучи належним и чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, подавши заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача як односельчанку. Їй відомо, що [PERSON] проживала разом з чоловіком в ? частині житлового будинку по вул.. Насакиральска в с. Привільне Генічеського району Херсонської області. В іншій частині вказаного житлового будинку проживав літній чоловік. Приблизно з 2000 року позивач [PERSON] почала використовувати належну йому частину будинку у власних цілях, оскільки вказана частина житлового будинку почала руйнуватися та перебувала у занедбаному стані. Як їй відомо, дозволу на вселення [PERSON] ніхто не надавав та остання почала користуватися частиною будинку, що належав як їй на даний час відомо [PERSON] самовільно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача як односельчанку та вони разом працюють. Будучи далекою родичкою [PERSON] на протязі чотирьох років приходила до його будинку для нагляду за ним. Вказує, що в подальшому позивач самовільно зайняла будинок та почала проводити в ньому поточні ремонти та використовувати його на свій розсуд. Вказує, що остання дійсно відкрито володіє ним та користується на протязі 10 років. Також пояснила, що домовленостей щодо відчуження вказаного будинку як їй відомо між позивачем та [PERSON] при його відїзді та в подальшому не було. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача за довіреністю, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 22 січня 1993 року набув право власності на ? частину житлового будинку, розташованого по вул.. Насакиральська, 5 в с. Привільне Генічеського району Херсонської області. Відповідно до договору дарування від 27.06.2000 року [PERSON] набув право власності на іншу частину вказаного домоволодіння та спільно з [PERSON] став власником будинку на праві спільної часткової власності. В ході розгляду справи, судом встановлено, що з 1998 року [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Запорізької області та відповідно перестав користуватися належною йому частиною житлового будинку, розташованого по вул.. Насакиральська, 5 в с. Привільне Генічеського району Херсонської області, що підтверджено, зокрема показами свідків, поясненнями позивача, а також не заперечувався відповідачем. В подальшому а саме 05 серпня 1998 року [PERSON] в м. Нікополь Дніпропетровської області помер, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть АМЕ 757194. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, отриманою від Генічеської державної нотаріальної контори, інформація щодо звернення будь-яких осіб із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] відсутня. [PERSON], звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилається на те, що з 2000 року вона з метою недопущення руйнування частки будинку, що належала [PERSON] здійснила там поточний ремонт та в подальшому почала використовувати належну йому частку житлового будинку на свій розсуд, та вважала себе повноцінним власником цього будинку. Оскільки на даний час користується будинком понад 10 років вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст.. 344 ЦК України. Згідно\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно\~Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі так званого задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає, і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є:1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності необхідним є факт державної реєстрації. \~ \~ \~ Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності не достатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків\~\~ безтитульного володіння чужим майном. В судовому засіданні позивачем та її представником не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивачки. Так позивачем не додано документів що підтверджували б її доводи, щодо безперервного проживання у спірному будинку /квитанції про сплату комунальних послуг, договори про водо, газо постачання, тощо/ та добросовісності його заволодіння/договору оренди, найму, купівлі-продажу та ін../ а також тривалості володіння /довідки з сільської ради про місце фактичного проживання, місце реєстрації/. При цьому позивач як і своєму позові так і в ході судового розгляду справи вказувала, що самовільно зайняла частину будинку що належав [PERSON] та самовільно в нього вселилася, та їй було відомо про належність вказаного нерухомого майна іншій особі, оскільки нею вживалися заходи щодо розшуку власника будинку з метою його відчуження, тобто дії позивача при вселення у квартиру свідчать про відсутність добросовісності заволодіння майном, що суперечить положенням ст.. 344 ЦК України. Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком з 2000 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі\~ст. 344 ЦК України. За правилами\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивачка та її представник не довели тих обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, що є їх обовязком відповідно до засад змагальності процесу за\~ст. 10 ЦПК України. При цьому судом створено всі умови для змагального процесу, розяснено представнику позивачки його права та обовязки, вказано на необхідність подання додаткових доказів, витребувано інформацію про смерть [PERSON], а також відомості щодо наявності спадкоємців. Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітленої у постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирiшеннi спорiв, повязаних iз набуттям права власностi за набувальною давнiстю, суди повиннi враховувати, зокрема, таке: володiння є добросовiсним, якщо особа при заволодiннi чужим майном не знала i не могла знати про вiдсутнiсть у неї пiдстав для набуття права власностi; володiння визнається вiдкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володiннi. Вжиття звичайних заходiв щодо забезпечення охорони майна не свiдчить про приховування цього майна; володiння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давностi.\~ Як вбачається з пояснень наданих позивачем в судовому засіданні, остання вказувала, що через певний проміжок часу після виїзду [PERSON] із належного йому будинку, вона саме з метою недопущення руйнування його частки провела поточний ремонт його будинку, а в подальшому достовірно знаючи про належність останньому на праві приватної власності спірного майна, вселилася у будинок без достатніх правових на те підстав. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість\~\~та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам\~ст.57-59 ЦПК України.

Outcome: dismissed