Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року помер [PERSON] , який був зареєстрований в [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] що належить спадкодавцеві на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно рішення виконкому Вінницької міської ради від 28.03.203 року № [NUMBER]. Спадкоємцем за заповітом на майно спадкодавця є позивач, інших спадкоємців не має. Позивач прийняла спадщину, звернулась із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса першої Вінницької державної нотаріальної контори. В послідуючому позивач звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру, однак 28 жовтня 2013 року одержала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови слугує відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] Спадкодавець не мав можливості провести реєстрацію права власності за собою так як свідоцтво про право власності на житло видано після його смерті. За таких обставин позивач звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 22,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS],в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.12.2015р., залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Вінницької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, як співвідповідача [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача (Вінницької міської ради) Никонюк О.В. в судовому засіданні при вирішенні питання щодо задоволення позову поклався на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується її підписом у розписці. Про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала. Заслухавши представника позивача та представника відповідача (Вінницької міської ради), дослідивши матеріали цивільної справи, спадкової справи №294/2013, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №774 та підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 21 березня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с.12). Позивач [PERSON] являється падчеркою померлого [INFO]. [PERSON] Як вбачається із заповіту від 11 березня 2013 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Воскодавинецької сільської ради, Козятинського району Вінницької області Дивак Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 8, [PERSON], [INFO], заповів [PERSON] усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом матиме право. (а.с. 8) Як вбачається з матеріалів спадкової справи №294/2013, заведеної 27 березня 2013 року, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], подавши, у передбачений законодавством строк для прийняття спадщини, до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. відповідну заяву про прийняття спадщини. Разом з тим, окрім [PERSON] спадковєцями померлого [PERSON] за законом являються його діти, а саме [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не приймав, з відповідною заявою до нотаріуса не звертався. В той же час, [PERSON] звернулася у передбачений законодавством строк для прийняття спадщини до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б.із заявою про прийняття спадщини. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в діюцього Закону. Як вбачається з довідки виданої МКП «ЖЕК - 15», [PERSON], [INFO], з 23.08.1988 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 5 (зворот)) Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2013 року, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у відповідних органах, установах чи організаціях, незалежно від їх організаційно-правової форми, з питань пов'язаних з приватизацією на його ім'я кімнати в квартирі [ADDRESS], що підтверджується копією довіреності серії ВТС № 315535, яка посвідчена приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Барською І.О.(а.с. 7) Так, 22 лютого 2013 року, [PERSON] від імені [PERSON] звернулася до виконкому Вінницької міської ради із заявою, в якій просила оформити останньому передачу в приватну власність вищевказану квартиру, яку він займає на умовах найму. (а.с. 5) Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради про приватизацію державного житлового фонду №673 від 28.03.2013 року, виконком міської ради вирішив безоплатно передати [PERSON] (який зареєстрований та проживає за вказаною адресою) з державного житлового фонду в приватну власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 22,8 кв.м. та оформити право власності на вказану квартиру з видачею свідоцтва про право власності.(а.с. 10) На підставі вищевказаного рішення виконкому Вінницької міської ради № [NUMBER], 28 березня 2013 року було видано Свідоцтво про право власності на житло серії [NUMBER], відповідно до якого [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 22,8 кв.м. (а.с. 11) Отже, вищевказане свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 22,8 кв.м, було видане 28.03.2013 року, тобто після смерті [PERSON], який помер [INFO] року та після спливу передбаченого ч. 3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»строку. Пленум Верховного Суду України в частині п'ятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленною заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не булла розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 жовтня 2013 року № 4400/02-31, [PERSON] претендує на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] яка згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 28.03.2013 року, належить [PERSON], однак нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане майно, що належить [PERSON], який помер [INFO]., оскільки відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру. Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Разом з тим, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Нормами статей 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. При цьому, згідно з частино 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з частиною 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] являється позивач. Відповідно до частини 1 статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Зі змісту норм частини 1 статті 1235 та частини 1 статті 1236 ЦК України вбачається, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Разом з тим, частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, померлий [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] При цьому, судом встановлено, що діти спадкодаця [PERSON] та [PERSON] не відносяться до спадкоємців яким належить обов'язкова частка. Отже, [PERSON] являється єдиним спадкоємцем за заповітом. Відповідно до частини 1 та 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 1 та 3 статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Разом з тим, частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до норми статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації. Як встановлено судом, [PERSON] помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію займаної ним квартири [ADDRESS], загальною площею 22,8 кв.м., а тому за життя не отримав свідоцтво про право власності на житло та відповідно не провів державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Суд приймає до уваги те, що державна реєстрація означає, що держава визнала за суб'єктом наявність його прав на об'єкт нерухомості. Коли визнано існування права, то для зацікавлених осіб значення має не сам факт реєстрації, а власне наявність права, що породжує певні юридичні наслідки. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в данному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO]., на однокімнатну квартиру загальною площею 22,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], а отже позов підлягає задоволенню. Враховуючи характер спірних правовідносин, а також те, що представник позивача просила судові витрати залишити за позивачем, судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору слід залишити за без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved