Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Мукачівського району, [PERSON] про скасування рішення [PERSON] сільської ради Мукачівського району від 09.02.2017 року «Про встановлення меж земельної ділянки гр. [PERSON] в с. Клячаново, вул. Димитрова, 5». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до рішення [PERSON] сільської ради Мукачівського району від 09.02.2017 року було затверджено акт комісії по встановленню меж земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] в с. Клячаново на вул. Димитрова, 5 та встановлено межі земельної ділянки [PERSON] При цьому будинок в с. Клячаново на вул. Димитрова, 7 належав її покійним батькам, а тому вважає себе користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Також зазначає, що при погодженні меж з суміжним землекористувачем, відповідачем [PERSON], її права було порушено, так як вона не погоджується із визначеною, за замовленням відповідача землевпорядною організацією, проектною документацією. У звязку з цим [PERSON] відмовилася від підписання акту про погодження меж. Разом з тим, [PERSON] сільська рада Мукачівського району своїм рішенням затвердила акт комісії по встановленню меж земельної ділянки встановила межі земельної ділянки [PERSON] без її погодження. Тому на підставі зазначеного вважає, що її права як суміжного землекористувача порушено, а відтак просить скасувати рішення сільської ради. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові. При цьому пояснили, що правовстановлюючих документів, які б посвідчували право користування або право власності на будинок в с. Клячаново на вул. Димитрова, 7, чи на земельну ділянку, на якій він розташований, у [PERSON] відсутні. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Мукачівського району в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. При цьому пояснив, що рішення [PERSON] сільської ради Мукачівського району прийняте в межах наданих сільській раді повноважень та в порядку визначено законом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Згідно з ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Крім того, підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, а зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Судом встановлено, що 09.02.2017 року [PERSON] сільською радою Мукачівського району було прийнято рішення «Про встановлення меж земельної ділянки гр. [PERSON] в с. Клячаново, вул. Димитрова, 5». Відповідно до зазначеного рішення вирішено затвердити акт комісії по встановленню меж земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] в с. Клячаново на вул. Димитрова, 5 від 27.12.2016 року. Також зазначено, що межі земельної ділянки [PERSON] в с. Клячаново на вул. Димитрова, 5 встановлено на основі картографічних матеріалів 1970 року згідно зйомки ФОП [PERSON] Також судом встановлено, що в провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] сільської ради Мукачівського району, Управління Держгеокадастру у Мукачівському районі Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог ТОВ «Трегер» про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем. В рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.03.2016, постановленого за наслідками розгляду зазначеної справи, встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.10.2007 року [PERSON] є власником будинку с. Клячаново на вул. Димитрова, 5. Також встановлено, що 18.06.2015 року [PERSON] сільською ради Мукачівського району було прийнято рішення № 748 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» відповідно до якого [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1300 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з земель комунальної власності [PERSON] сільської ради, розташованої в с. Клячаново, вул. Димитрова, 5. Також рекомендовано [PERSON] звернутися в землевпорядні організації з метою замовлення робіт по розробці проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та погодити проект згідно з нормами чинного законодавства України, контроль за виконанням даного рішення покладено на комісію з земельних питань. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи питання про недійсність рішення ради, суд має встановити не тільки обставини щодо дотримання вимог законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення, а й факт порушення внаслідок прийняття такого рішення прав особи, яка звернулась за захистом, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою і тільки власнику або землекористувачу надається право вимагати усунення порушень цих прав. Як на підставу заявленого позову [PERSON] вказує на те, що її права порушені, оскільки їй належить земельна ділянка в с. Клячаново на вул. Димитрова, 7. У звязку з цим судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності домоволодіння в с. Клячаново на вул. Димитрова, 7 належало покійній матері позивача - [PERSON] За змістом ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 року (справа № 253цс16). Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. При цьому як визначено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», що правило ст. 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. У звязку із зазначеним в ході судового розгляду неодноразово зверталося увагу позивача та його представника на необхідність доведення факту наявності у [PERSON] речового права на земельну ділянку чи будинку в с. Клячаново на вул. Димитрова, 7. При цьому твердження [PERSON], що виключно нею прийнято спадщину за померлою матірю жодними доказами не підтверджено. Одночасно також і не представлено суду доказів щодо умов надання земельної ділянки для обслуговування будинку в с. Клячаново на вул. Димитрова, 7, в тому числі щодо розміру земельної ділянки, покійній матері позивача - [PERSON] З огляду на вказане, у суду відсутні підстави вважати, що саме позивачу [PERSON] належить в домоволодіння с. Клячаново на вул. Димитрова, 7, в тому числі і право користування земельною ділянкою, а відтак підстави вважати, що права позивача порушені в цьому випадку, відсутні. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем та його представником своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні. З приводу обґрунтування позову фактом порушення прав позивача вказівкою на те, що [PERSON] не погоджувала межі земельної ділянки як власник суміжної земельної ділянки суд також враховує наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. За змістом ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. При цьому в силу ч. 5 ст. 158 ЗК України, тільки у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. На вказане також звертає увагу Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в якому зазначено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Таким чином слід прийти до висновку, що у випадку незгоди з рішенням органу місцевого самоврядування щодо вирішення земельного спору, такий спір може вирішується судом. В той же час, позивач обравши такий спосіб захисту як скасування рішенням органу місцевого самоврядування, яким вирішено земельний спір, не врахувала зазначені вище вимоги щодо обрання способу захисті. Додатково звертається на те, що такий спосіб захисту порушених прав як скасування рішення сільської ради Мукачівської міської ради не відповідає визначеним законодавством способам захисту, такий не передбачений законом і не може бути застосований судом. Також у ст.ст. 159, 160 ЗК України визначено порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та права і обовязки сторін при розгляді земельних спорів. В той же час, жодних порушень прав позивача при розгляді земельного спору, тобто при прийнятті рішення [PERSON] сільської ради Мукачівського району від 09.02.2017 року, які б свідчили про його незаконність, судом не встановлено. Встановлення на місцевості меж землеволодінь і землекористувань, здійснення повязаних із цим робіт, виконання відповідних вимірювань, складання технічної та землевпорядної документації, в т.ч, проектів землеустрою, із метою відведення у відповідних межах земельних ділянок, передачі їх у користування, у власність тощо, є змістом і елементами землеустрою сукупності соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, субєктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; межуванням земель є комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка (ст. 181, ст. 183 ч. 1 п.п. «а», «в», ст. 182 ч. 1 п.п. «а», «в», «д», «е», «ж», «з», «і» ЗК України, ст. 1 абз. 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, ст. 2 ч. 1 п. «в» Закону України «Про землеустрій»). Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему України від 18.05.2010 № 376, передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками (п. 1.2.). Землеустрій здійснюється відповідно до закону субєктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом; субєктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій, землевласники та землекористувачі; організація і здійснення землеустрою на території міста належить до повноважень міської ради; замовниками документації із землеустрою можуть бути землевласники і землекористувачі, а її розробниками - юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування і матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) є складовими частинами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (ст. 185 ЗК України, ст. 4, ст. 19 ч. 1 п. «а», ст. 26 ч.ч. 1, 2, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», п.п. 1.3., 2.1., 2.3. Інструкції про встановлення меж). При цьому земельна ділянка надається у власність (ст.ст. 116, 118 ЗК України) у певних межах, тобто, встановлення її меж має правове і практичне значення саме в контексті надання земельної ділянки із визначеними конкретними параметрами у власність, тоді як рішення про надання сторонам землі у власність ще не приймалося. У контексті спору, що виник із приводу проходження межі між земельними ділянками, можливості одержання у власність земельної ділянки і обрання способу захисту цивільного (земельного) права та інтересу, позивач не визначився із правовою позицією щодо підстав позову, оскільки сама по собі така обставина як відсутність погодження суміжним землекористувачем межі земельної ділянки, та в подальшому вирішення такого спору органом місцевого самоврядування, не може бути підставою для скасування рішення сільської ради, оскільки в разі виникнення та в подальшому вирішення земельної спору, [PERSON] сільській раді Мукачівського району надані відповідні повноваження, на виконання яких і було прийняте оскаржуване рішення. Більше того у суду немає підстав ставити під сумнів визначені ФОП [PERSON] межі земельної ділянки відповідача, оскільки жодними належними доказами позивачем таку обставину не доведено. При цьому доведення такої обставини позивачем шляхом представлення суду зйомки, виготовленої ДП «Закарпатський геодизичний центр», не жодним чином не свідчить про неправомірність рішення сільської ради, яким вирішено земельний спір. Додатково звертається увага і на те, щу суд не є субєктом землеустрою, перевірка правильності визначення меж земельних ділянок не належить до компетенції суду, оскільки такі обставини встановлюються у визначений законом процесуальний спосіб, зокрема шляхом залучення спеціаліста, експерта, про що не заявлялося в ході судового розгляду. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що рішення [PERSON] сільської ради Мукачівського району від 09.02.2017 року «Про встановлення меж земельної ділянки гр. [PERSON] в с. Клячаново, вул. Димитрова, 5» прийняте в межах наданих сільській раді повноважень на вирішення земельного спору, жодних порушень при прийнятті такого рішення судом не встановлено, а один сам факт відмови позивача під погодження меж земельних ділянок не може слугувати підставою для задоволення позову, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed