Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 15.10.2010 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 899, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через втрату почуття взаємної любові та поваги, несумісність поглядів на спільне життя та сімейні відносини. Сім`я розпалася остаточно, бажання продовжувати шлюбні відносини відсутнє, сторони проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства. Шлюбні стосунки між сторонами припинені у січні 2013 року. Спір, щодо розподілу сумісно нажитого майна, відсутній. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу буде проживати разом з позивачем. Після розірвання шлюбу просить відновити її дошлюбне дівоче прізвище, а також стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 243 грн. 60 коп. Крім того [PERSON] у позовній заяві зазначає, що дитина на даний час проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Посилаючись на зазначене, а також враховуючи те, що відповідач не працює та постійного доходу не має, але добровільно надавати допомогу на утримання дитини відмовляється, просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, У судовому засіданні позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила суду, що вона працює неофіційно, отримує мінімальну заробітну плату у розмірі 1200 грн., інших доходів не має. Відповідач інколи оказує їй матеріальну допомогу у розмірі 400 грн., але їх дитина часто хворіє, вона вимушена покупати дорогі ліки, крім того в осені дочка почне відвідувати дитячий садок, що також потребує коштів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, проти задоволення позову про розірвання шлюбу між сторонами по справі не заперечував, щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 600 грн. заперечував, пояснюючи це тим, що він не працює, іноді підробляє випадковими заробітками, у зв'язку з чим він не має можливості сплачувати вказану у позові суму. Пояснив, що має можливість сплачувати аліменти у розмірі не більш 400-450 грн. щомісячно. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 15.10.2010 року зареєстрували шлюб, про що Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 899 (а.с. 6). [PERSON], [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане 08.02.2011 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (а.с. 7). Дитина проживає з матір'ю - [PERSON] і находиться на її утриманні, що підтверджується довідкою за місцем реєстрації про склад сім`ї позивача (а.с. ). Після розірвання шлюбу дитина буде проживати з позивачем. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] на цей час повністю знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з останньою. Добровільно відповідач матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає, хоча є працездатним. Останній не працює, має нерегулярний дохід. Інших аліментних зобов'язань відповідач не має. Шлюбні відносини між сторонами припинені у січні 2013 року, спільне господарство не ведуть, взаємини подружжя не підтримують, майнових спорів не мають. Бажання до примирення у позивача відсутнє. Подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно зі ст. 111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, враховуючи, наявність у сторін спільної неповнолітньої дитини, той факт, що сторони вже тривалий час (півтора року) мешкають окремо без ведення спільного господарства та бюджету, а також, що відсутні докази того, що окреме проживання сторін негативно вплинуло або вплине на інтереси неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що шлюб [PERSON] та [PERSON] не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, приймаючи до уваги інтереси неповнолітньої [PERSON], її стан здоров'я та матеріальне становище позивача, стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, а також те, що відповідач в добровільному порядку не сплачує аліменти на утримання дитини, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, зазначених у статті 182 СК України та не надав суду інших доказів, які б могли вплинути на визначення розміру аліментів, враховуючи прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ст. 88 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільно-процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved