Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю за місцем її постійного проживання : [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 липня 2019 року цивільну справу № 639/485/19 (провадження № 2/639/874/19) за зазначеним позовом передано за підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Ухвалою судді від 08 серпня 2019 року позовна заява прийнята до провадження. Відкрито загальне позовне провадження призначено підготовче судове засідання [PERSON] в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною, в якому просить суд визначити наступні спосіб його участі у вихованні його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] : регулярні побачення з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. кожної середи без присутності матері дитини; регулярні побачення з 17 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. кожної суботи без присутності матері, у святкові дні (Новий рік, Різдво, Пасха, День Конституції, День Незалежності) без присутності матері дитини з урахуванням розпорядку дня дитини, стану здоров`я тощо. Спілкування з донькою має відбуватися на території фактичного проживання батька або на його розсуд. Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження. В обгрунтування первісного позову зазначила, що [INFO] вона народила доньку без реєстрації шлюбу, біологічний батько дитини здійснював реєстрацію дитини за згодою позивача, заявивши про своє батьківство, на цьому участь батька в житті та забезпеченні дитини скінчилася: відповідач жодним чином не цікавився життям та розвитком дитини, не надавав і не надає грошової допомоги на утримання дитини, не займається її вихованням. Дитина постійно мешкає з позивачем та її батьками, відповідача з народження не бачила і не знала, він по суті для неї стороння особа. Лише в листопаді 2018 року на ім`я відповідача надійшов рекомендований лист з Новобаварського ВДВС у Харківській області, після чого відповідач почав вимагати забезпечити йому можливість спілкування з дитиною. Також позивач зазначає, що протягом зазначеного часу відповідач вів себе таким чином, що позивач не лише не мала бажання спілкуватися з ним, але й боїться його. В обгрунтування зустрічного позову зазначив, що [INFO] у нього та [PERSON] народилася донька - [PERSON] . Фактично з самого моменту народження доньки, у нього з [PERSON] почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні доньки, її відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди з її сторони стосовно неможливості його нормального спілкування із донькою, всі його намагання нормальним, мирним шляхом врегулювати спір призводять лише до конфліктів, оскільки [PERSON] перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не можу нормально зустрічатися зі своєю дитиною. Весь цей час він намагається налагодити нормальний зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати їх всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування із дитиною спричинить шкоду доньці не існує. Відповідач вважає, що створення перешкод його спілкуванню із донькою порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. У ході судового розгляду позивач та її представник первісний позов підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним у первісному позові. Зустрічний позов визнали частково, надали суду відзив в якому зазначили, вони не погоджуються з доводами та вимогами висунутими [PERSON] , оскільки його не турбує розвиток, здоров`я, виховання дитини, адже він не бере участі у її житті, відповідачем не доведено підтвердження своїх слів в частині того, що позивач створює обставини, які заважають йому спілкуватися з донькою або негативно налаштовує дитину. [PERSON] жодним чином не утримає доньку, не сплачує аліменти. Щодо позовних вимог про спілкування з донькою на території фактичного проживання батька, [PERSON] не погоджується з ними, зазначає, що не відомо, напевне, де саме мешкає відповідач, оскільки він зазначає різні адреси, незрозуміло в яких умовах він мешкає. Стосовно вимог [PERSON] бачитись без присутності матері, [PERSON] зазначає, що дитина не знає батька, постійно проживає з матір`ю та її рідними, звикла до них побачення дитини з іншими особами, в тому числі і з батьком, у відсутності матері, може спричинити негативний вплив на психічний розвиток дитини. [PERSON] просить визначити наступний спосіб участі [PERSON] у вихованні дитини шляхом надання систематичних побачень з дитиною: кожної неділі з 16:00 до 19:00 з дотриманням графіку роботи навчальних закладів, в яких дитина буде отримувати освіту, на території, за домовленістю сторін, будь яких дитячих культурно - розважальних комплексів, а також місцях масового відпочинку. У святкові дні з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв., на території, за домовленістю сторін. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. У ході судового розгляду встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] між собою в зареєстрованому шлюбі не перебувають, але мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 21 вересня 2017 року). Як вбачається з довідки з місця проживання, виданої 24.01.2019 року Головою Комітету району в місті жителів приватного сектору Новобаварського району міста Харкова малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та фактично мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання складеного 12.07.2019 року комісією Служби у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, за місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно дост.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно дост.161 СК України якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітнядитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Отже, відповідно до діючого сімейного законодавства, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини повинен врахувати те, хто з батьків проявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яким проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів частин 4 та 5ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ України № 866 від 24 вересня 2008 року, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Із наявного у матеріалах висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11.09.2019 року №585 про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , вбачається, що Департамент служб у справах дітей, в інтересах дитини, діючи як представник органу опіку та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи, що малолітня [PERSON] , [INFO] , весь час мешкає разом з матір`ю за вищевказаною адресою, мати офіційно працевлаштована, житлово-побутові умови відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, малолітня забезпечена всім необхідним для гармонійного виховання, розвитку та проживання, комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку про визначення місця проживання малолітньої з матір`ю, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її постійного проживання : [ADDRESS] . Стосовно зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Принципу ст. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має зростати у піклуванні батьків або інших відповідальних осіб, якщо батьки не можуть чи не бажають забезпечити піклування за дитиною. Відповідно до ч.2 ст.3 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такій захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Україна є державою - учасником - підписантом даної декларації, а тому в державі мають застосовуватися всі положення щодо захисту прав дітей в повному обсязі. За ст. 9 даної Декларації держава у випадку, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо, має забезпечити в судовому порядку визначення місця проживання дитини, виходячи з її інтересів. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування Виходячи з того, що ст.ст. 153, 157 СК України передбачають безумовне право батька на безперешкодне спілкування з дитиною, однак сторони не можуть дійти згоди щодо участі батька у вихованні дитини, суд вважає, що позов в частині усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з донькою підлягає частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, врахувавши інтереси дитини, а саме те, що спілкування дитини з батьком буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми служить задоволенню життєво важливих потреб дитини, її вік, звичний розпорядок дня, потребу у відвідуванні дошкільного (шкілького) навчального закладу, взявши до уваги, що постійне проживання малолітньої дитини з матір`ю та її прихильність до матері в силу віку, суд дійшов висновку про задоволення позову. Суд відзначає, що сторони неодноразово відкидали пропозиції суду мирним шляхом врегулювати спірні правовідносини та забезпечити участь обох батьків у вихованні дитини виходячи, в першу чергу, з інтересів останньої. Суд вважає, що батько дитини має право на спілкування з нею, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини. Тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків. Зважаючи на те, що дитина має надто незначний вік (три роки), суд вважає, що спілкування батька з дитиною доцільно обумовити присутністю матері, і вважає необхідним встановити позивачу наступний спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з його дитиною, визначивши час: кожна середа з 16.00 до 18.00 години та кожна неділя з 17.00. до 19.00 години в присутності матері дитини [PERSON] . Суд вбачає, що наведений позивачем графік негативно не впливатиме на здоров`я дитини (фізичне, психологічне), є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дочки, та зможить забезпечити виконання рішення суду у частині участі батька у вихованні дитини,

Outcome: partial