Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Білокуракинського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після отриманої 05.09.1986 виробничої травми, позивачу встановлено І групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва. З 01.08.2014 позивач перебуває на обліку в Білокуракинському об`єднаному УПФУ Луганської області. З 01.08.2016 Білокуракинським об`єднаним УПФУ Луганської області було протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 по справі №812/1497/18, яке набрало законної сили. Позивач вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої вказаними незаконними рішеннями органу державної влади, якими той позбавив позивача права власності на належне останньому майно у вигляді пенсійних виплат як єдиного доходу для існування, пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, лікування, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та інше, і стало причиною психологічного напруження, розчарування та незручності, і навіть за умови відсутності вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я можуть, згідно практики Європейського Суду, свідчити про заподіяння моральної шкоди. Позбавлення позивача гарантованого йому державою рівня життя, який забезпечувався би у разі виплати позивачу пенсії по інвалідності, призвело до вимушених змін у житті позивача, і вказані моральні страждання позивачем оцінено у 74000 грн, які [PERSON] просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету. У відзиві на позовну заяву відповідач Білокуракинське об`єднане УПФУ Луганської області позов не визнав та вважає його необґрунтованим, оскільки рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 812/1497/18 позов [PERSON] до управління про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено, вказаним судовим рішенням порушені права [PERSON] були відновлені. Також УПФУ зазначено, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння відповідачем внаслідок невиплати позивачу пенсії з 01.08.2016 по теперішній час моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Третя особа - Державної казначейської служби України надала відзив на позовну заяву про невизнання позову, посилаючись на недоведеність позивачем завдання йому моральних страждань, хоча це є його процесуальним обов`язком. Зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача. Представник Білокуракинського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є інвалідом І групи з 01.12.1992, що підтверджується довідкою серії ВТЭ-34 №033742 (а.с. 14). Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] має право на пенсію по інвалідності (а.с.15). З 20 січня 2015 року позивач перебуває на обліку в Білокуракинському об`єднаному УПФУ Луганської області. З 01.08.2016 Білокуракинським об`єднаним УПФУ Луганської області позивачу протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі №812/1497/18 від 30.10.2018, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням Луганського окружного адміністративного суду було визнано протиправною бездіяльність Білокуракинського об`єднаного УПФУ Луганської області щодо не нарахування та невиплати [PERSON] пенсії з 01.08.2016 та зобов`язано Білокуракинське об`єднане УПФУ Луганської області відновити нарахування та виплату [PERSON] пенсії з 01.08.2016. Рішення набрало законної сили 30.01.2019. Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди,завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду,протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної(немайнової)шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 425/793/19. Вказана протиправність встановлена вищезазначеним судовим рішенням. Крім того, на обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення, на право мирно володіти належним йому майном, оскільки Відповідач не виплачував йому пенсію без законних на те підстав протягом більш ніж рік, чим фактично позбавив позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та особою з інвалідністю, єдиного засобу до існування, не поновлював його порушених прав на належне пенсійне забезпечення, не зважаючи на звернення позивача, що ставило його у становище на межі виживання. Суд вважає доведеним завдання позивачу вказаними протиправними діями та бездіяльністю Відповідача значних моральних страждань та приниження його гідності, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями Відповідача, виходячи з наступного. Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою з інвалідністю є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатися по правову допомогу та відстоювати свої порушені права в суді, залишивши своє майно на тимчасово окупованій території. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, не може компенсувати [PERSON] його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, вказані звернення до суду та очікування позитивних рішень на свою користь тривали з жовтня 2018 року до січня 2019 року, протягом цього часу він змушений був витрачати свої зусилля, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що позивач міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд вважає доведеним завдання позивачу Білокуракинським об`єднаним УПФУ Луганської області моральної шкоди з урахуванням засад розумності та справедливості в розмірі 50000 грн. Суд вважає, що саме такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади, його тривалості та вимог розумності і справедливості. Не може бути взятий до уваги довід відзиву Відповідача на позовну заяву, що тривале невиконання рішення суду мало місце через відсутність фінансування управління Білокуракинського об`єднаного УПФУ Луганської області на виконання рішення суду у справі № 812/1497/18, оскільки визначальним для правильного вирішення спору є незаконність дій Відповідача по припиненню пенсійних виплат [PERSON] та завдання у зв`язку із цим позивачу втрат немайнового характеру. За умови належного виконання Відповідачем покладених на нього державою функцій по пенсійному забезпеченню позивача на належному рівні фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність, не потребувало би. Як не заслуговує на увагу і посилання Відповідача у відзиві на позовну заяву на недоведеність завдання [PERSON] моральної шкоди та значного її розміру, що по суті свідчить про подвійну відповідальність УПФУ. Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок). Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. [PERSON] у цій справі позов пред`явлений до Держави України в особі Білокуракинського об`єднаного УПФУ Луганської області, неправомірними діями якого було завдано моральну шкоду, та зазначено третю особу- Державну казначейську службу України як відповідний органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів і який здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду (п. 1, п.п. 14 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215). Оскільки позивача було звільнено від сплати судових витрат під час подання позову, його позов задоволено, то згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України вказані витрати компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: approved