Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, вимоги якого в подальшому уточнила, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 21.10.2006р. по 26.03.2013р. від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу за спільні кошти позивачка з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] вартістю 122500,00 грн., автомобіль марки «DAF XF380», державний реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 200000,00 грн., причіп «KOGEL SN 24», державний реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 40000,00 грн., меблі, а також побутову техніку. В подальшому без відома позивачки відповідач продав зазначені транспортні засоби, а грошовими коштами від продажу розпорядився на свій розсуд. Посилаючись на те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними, позивачка просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], меблі, а також побутову техніку замість отримання від відповідача компенсації за відчужені транспортні засоби так як відповідач половину грошових коштів від продажу транспортних засобів позивачці не передав та не використав в інтересах родини. Також, позивачка зазначила, що зазначений розподіл майна буде відповідати інтересам дитини, яка проживає з позивачкою оскільки у неї буде облаштоване житло, придатне для проживання. Представник позивачки в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином, однак до суду не зявлявся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки також не повідомляв. Крім того, від відповідача надійшли заперечення на позов згідно яких відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову так як у нього іншого житла не має. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивачки, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з рішення Арцизького районного суду Одеської області від 25.03.2013р. між сторонами 21.10.2006р. був зареєстрований шлюб, який рішенням суду 25.03.2013р. розірвано (а.с. 4). Згідно свідоцтва про народження сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 22, 30 постанови від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу сторонами 25.10.2008р., 28.11.2008р. було придбані транспортні засоби: вантажний сідловий тягач-Е, марки «DAF», модель «XF380», 1999 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; напівпричіп контейнеровоз, марки «KOGEL», модель «SN 24», 1994 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], які 25.04.2012р. [PERSON], який є відповідачем по справі, були відчужені [PERSON] про що останній написав розписку від 25.04.2012р. та [PERSON] довіреністю, посвідченою 25.04.2012р. приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], уповноважив [PERSON] розпоряджатися вищевказаними транспортним засобами (а.с. 6, 37, 71, 72, 171). Також, судом встановлено, що під час шлюбу сторін між [PERSON] та [PERSON] 01 червня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі продажу будинку від 01.06.2007р. купівля вищезазначеної квартири вчинено за 11366,00 грн. (а.с. 54). Зазначений договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2125387, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 4072111 від 01.06.2007р. (а.с. 55). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14950091 від 19.06.2007р., технічного паспорту від 04.04.2007р. вбачається, що спірна квартира зареєстрована за [PERSON], який є відповідачем по справі (а.с. 52-53, 56). Позивачкою в позовній заяві зазначено, що в період шлюбу сторонами було придбано вантажний сідловий тягач-Е, марки «DAF», модель «XF380», 1999 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 200000,00 грн.; напівпричіп контейнеровоз, марки «KOGEL», модель «SN 24», 1994 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 40000,00 грн., а також зазначена ціна придбаної квартири [ADDRESS] 122250,00 грн., що не заперечувалося відповідачем згідно наданих суду заперечень на позовну заяву у звязку з чим суд дійшов висновку, що вартість спірного майна визнана сторонами, тому на підставі ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. З огляду на те, що сторони в період зареєстрованого шлюбу придбали на імя відповідача [PERSON] транспортні засоби: вантажний сідловий тягач-Е, марки «DAF», модель «XF380», 1999 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; напівпричіп контейнеровоз, марки «KOGEL», модель «SN 24», 1994 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], то зазначені транспортні засоби є їх спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу в рівних частинах. Проте судом встановлено, що зазначені транспортні засоби 25.04.2012р. відчужені відповідачем [PERSON] (обставина визнана сторонами, а тому на підставі ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню). Враховуючи, що відповідачем були відчужені транспортні засоби, які були придбані в період шлюбу між сторонами суд прийшов до висновку про визнання за позивачкою право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] замість отримання від відповідача компенсації за відчужені транспортні засоби і таке визнання права особистої приватної власності за позивачкою буде також відповідати інтересам дитини, яка проживає з позивачкою. Суд вважає, що посилання відповідача в запереченнях на позов на те, що грошові кошти за відчужені транспортні засоби ним витрачені на погашення кредиту, який укладений ним в період шлюбу є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вони не підкріплені жодними належними та допустимими доказами у справі та спростовуються письмовими доказами по справі. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: повідомлення про анулювання боргу № 31-3-27/440 від 26.04.2012р. (а.с.38), повідомлення про анулювання боргу № 2312 від 26.04.2012р. (а.с. 39), довідку № 2313 від 26.04.2012р. (а.с. 40), заяву на видачу готівки № 31 від 03.10.2008р. (а.с. 41), згоду [PERSON] на укладення кредитного договору (а.с. 42), договір іпотеки від 02.10.2008р. (а.с. 43-44), додаток № 3 до наказу № 792 від 05.09.2007р. тариф до вкладу до запитання «Активні гроші» (а.с. 45), договір банківського вкладу на вимогу «Активні гроші» № 26205200304300 UAH від 02.10.2008р. (а.с. 46), додаткову угоду № 1 до банківського вкладу на вимогу «Активні гроші» № 26209200282600 від 01.10.2008р. (а.с. 47), тарифи на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб резидентів Тарифний пакет «Offset» в іноземній валюті (а.с. 48), додаткову угоду № до договору-анкети про відкриття та обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи № 2002826/2 від 17.04.2009р. (а.с. 49), договір банківського вкладу на вимогу «Активні гроші» № 26208200282601 від 01.10.2008р. (а.с. 50), додаток № 3 до наказу № 792 від 05.09.2007р. тариф до вкладу до запитання «Активні гроші» (а.с. 51), оскільки суд позбавлений можливості визначитися про належність зазначених письмових доказів по заявленим вимогам позивачки та запереченням відповідача. Суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позову про визнання права власності на побутову техніку та меблі, оскільки позивачка не надала суду доказів придбання вказаного майна сторонами в період шлюбу. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги сторін та якими доказами вони підтверджуються, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених [PERSON] вимог позову. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно\~ст. 154 ЦПК України,\~якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішення законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 13 квітня 2015 року було вжито заходи забезпечення позову, заборони відчуження будь-яким способом квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON]. Таким чином, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані судом під час розгляду справи, на підставі ст. ст. 154, 214 ЦПК України.

Outcome: partial