Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи у певний час, зацікавлена особа - Лівобережний районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. В обґрунтування заяви посилається на те, що 27 липня 2016 року в місті Донецьк Донецької області, помер її чоловік [PERSON]. З метою реєстрації його смерті та отримання відповідного свідоцтва вона звернулася 20 грудня 2016 року до Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, але їй в цьому було відмовлено, оскільки відповідно до діючого законодавства України документи, що видаються органами та установами на непідконтрольній Україні території є нечинними. Просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON], який помер в місті Донецьк Донецької області 27 липня 2016 року. Заявниця [PERSON], у судове засідання не з»явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою свої вимоги підтримала у повному обсязі. Представник зацікавленої особи Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності представника відділу, вирішення справи покладав на розсуд суду. Вивчивши доводи заявниці та перевіривши їх наданими письмовими доказами, суд вважає, заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.256 ч.1 п.8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.2 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу 03 серпня 1990 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Калінінському ЗАЦС м.Донецьк, актовий запис № 562. Після укладення шлюбу - прізвище дружині присвоєно [PERSON]. Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть чоловіка у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовою відповіддю Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20.12.2016 року, якою заявниці було відмовлено у внесенні відомостей до актового запису про смерть її чоловіка [PERSON], з посиланням на наказ Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року за № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Судом встановлено, що [PERSON], померла 27 липня 2016 року в м.Донецьк Донецької області, що підтверджується доказами, наданими заявницею. Встановлений судом вищезазначений факт відповідає відомостям, викладеним у лікарському свідоцтві про смерть № 157 від 20 вересня 2016 року виданим Центром первинної медико санітарної допомоги № 9 міста Донецька Донецької області. Причиною смерті [PERSON], є набряк мозку, повторний інфаркт мозку на фоні церебрального атеросклерозу з гіпертензією. При цьому, суд зазначає, що дане лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати таке лікарське свідоцтво як доказ факту смерті [PERSON], у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази у сукупності, суд приходить до висновку про підтвердження факту смерті [PERSON], 27 липня 2016 року в місті Донецьк Донецької області. Встановлення даного факту заявниці необхідно для отримання свідоцтва про смерть чоловіка. На підставі викладеного,

Outcome: approved