Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В позовній заяві вказує, що 17.07.2015 р., між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: м. Запоріжжя, бул. [PERSON] 24, кв. 128. На момент оформлення договору купівлі-продажу квартири, в ній були зареєстровані: особисто власник [PERSON] та її син - [PERSON]. У звязку з тим, що відповідач добровільно не знявся з реєстрації зі спірної квартири, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, бул. [PERSON] 24, кв. 128. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засіданні не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом надання оголошення в газеті, причину неявки суду не повідомив. У звязку з не проживанням відповідача за місцем реєстрації на підставі ч.9 ст.110 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за останнім відомим місцем проживання відповідача. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. У відповідності до ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири № 128, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, [PERSON], 24 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 17.07.2015 року приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON], реєстровий номер № 2039. Право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 40790123 від 17.07.2015 року . Пунктом 3.2.1 договору купівлі-продажу передбачено, що продавець зокрема зобовязується зняти з реєстрації осіб, які в ній зареєстровані не пізніше 10 серпня 2015 року. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 15.09.2015 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою м. Запоріжжя, [PERSON], 24 кв.128. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] в квартирі №128 у будинку № 24 по [PERSON] у м. Запоріжжя не мешкає з липня 2015 року. Конституцією України (ст. 41) та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно із ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Таке саме положення закріплено у ст. 150 Житлового кодексу України. Таким чином, виходячи з верховенства права власності, яке є непорушним, на підставі встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає необхідним усунути перешкоди у користуванні квартирою, яка належить позивачу шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою м. Запоріжжя, [PERSON], 24 кв.128 .

Outcome: approved