Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком №37 по вул. Драгоманова, що у м. Скалат, Підволочиського району Тернопільської області. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником даного будинковолодіння. Відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає більше року, участі у його утриманні не бере, не сплачує комунальні платежі, не здійснює поточні ремонтні роботи, не отримує кореспонденцію. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не зявилися. Позивач подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач, будучи повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого 29 серпня 2001 року в.о. державного нотаріуса Підволочиської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1605, позивач є власником житлового будинку №37 по вул. Драгоманова, що у м. Скалат, Підволочиського району Тернопільської області. Право власності зареєстроване 10.09.2001 року в Підволочиському РБТІ, занесено в реєстрову книгу №2. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку №37 по вул. Мічуріна, що у м. Скалат Підволочиського району підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою. Відповідно до довідки №113, виданої 30.10.2018 року Скалатською міською радою, вул. Мічуріна в м. Скалат перейменовано на вул. Драгоманова на підставі рішення Скалатської міської ради №517 від 01.04.2008 року. З довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 вересня 2018 року №2284, виданої виконкомом Скалатської міської радою, вбачається, що до складу сімї [PERSON], [INFO], яка зареєстрована в [INFO], входить: [PERSON], [INFO], родич. [PERSON], який зареєстрований за адресою [INFO], по місцю реєстрації не проживає, що стверджено актами, посвідченими Скалатською міською радою від 02 квітня, 05 червня та 08 серпня 2018 року. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який є родичем власника, не проживає у житловому будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст.\~150\~ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.\~41\~Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved