Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного навчального закладу «Мукачівський центр професійно-технічної освіти» про скасування наказу відповідача від 01 вересня 2015 року №101-к «Про відсторонення від виконання посадових обовязків викладача математики [PERSON]М.» (надалі - наказ) та поновлення на роботі математика на повну ставку викладача 720 год., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2012 року. На підставі заяви про усунення недоліків позовної заяви від 25.09.2015 (а.с. 32), позивач виключила з п. 2 резолютивної частини позовної заяви вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку в подальшому не заявляла. Як на підставу для задоволення позову, [PERSON] посилається на безпідставне відсторонення її від виконання посадових обовязків на підставі оспорюваного наказу у звязку з відмовою працювати з неповним педагогічним навантаженням, тому своє відсторонення вважає незаконним, а наказ таким, що порушує її трудові права. Наголосила також на тому, що у адміністрації навчального закладу треба було провести скорочення чисельності та штату педагогічних працівників, а не примушувати працівників писати заяви про згоду працювати з неповним педагогічним навантаженням. Також вважає, що має повне право бути поновленою на роботі математика на повну ставку викладача 720 год. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 46, 232, 233, 235 Кодексу Законів про працю України. Представник позивача, в процесі судового розгляду справи, просив задоволити позов з підстав викладених в позовній заяві, додатково вказавши на те, що при винесені оспорюваного наказу, відповідачем не вказано конкретну норму закону, на підставі якої позивач була відсторонена роботи. Крім того, такі дії навчального закладу не відповідають положенням ст. 46 Кодексу Законів про працю України, яка передбачає конкретні випадки для відсторонення працівників від роботи уповноваженим органом. В свою чергу, позивач у повній мірі підтримала доводи її представника відносно правових підстав для скасування наказу про її відсторонення, вказавши також на те, що вона є інвалідом ІІІ групи, а за результатами проведення атестації, прийнято рішення про її відповідність займаній посаді математика. Також має численні грамоти, подяки та заохочення за багаторічну та сумлінну працю в галузі освіти. Представник відповідача, у письмовому запереченні на позов (а.с. 48-50) та судовому засіданні по справі, яке відбулося 13.10.2015, позовних вимог не визнала повністю, з посиланням на те, що фактичною причиною для відсторонення позивача стала її відмова подати заяву про згоду працювати з неповним педагогічним навантаженням. В свою чергу, причиною для таких дій навчального закладу став розподіл навантаження між викладачами на підставі наказу від 31.08.2015 №224-к. Вказане відсторонення було використано як тимчасовий захід до вирішення питання про припинення трудового договору з позивачем відповідно до п. 6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України. Поряд з цим, позивач, на даний час продовжує трудові відносини із відповідачем, тому поновлення її на роботі є безпідставним. Крім того, зауважила на тому, що позивач, до її відсторонення, не працювала з повним педагогічним навантаженням 720 год. Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового процесу, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Наявні у справі доказові матеріали (копія трудової книжки від 10.11.1979 року, накази від 02.12.2013 №1-к та від 01.09.2014 №257-к, заяви [PERSON] від 25.11.2013, від 28.08.2014, а.с. 20-22, 60, 64, 65-66, 67) свідчать про трудову діяльність позивача у Державному навчальному закладі «Мукачівський центр професійно-технічної освіти» на посаді викладача математики. На підставі оспорюваного за предметом позову наказу (а.с. 5) позивача було відсторонено від виконання посадових обовязків 2 вересня 2015 року без збереження заробітної плати, у звязку з відмовою працювати з неповним педагогічним навантаженням в кількості 330 годин. Позивач вважає таке відсторонення незаконним, оскільки воно було проведено з істотним порушенням вимог трудового законодавства. Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам позивача та її представника, суд, у контексті із запереченнями представника відповідача, виходить з наступного. Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з вимогами частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розяснюючи вищевказані положення Основного Закону України, Верховний Суд України у п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (надалі Постанова №9) звернув увагу судів на необхідності неухильного додержання при розгляді трудових спорів\~Конституції України,\~КЗпП\~і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже предметом судового дослідження, при розгляді даної категорії трудових спорів, є встановлення наявності чи відсутності вищевказаних обставин. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов'язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, тобто ст. 46 Кодексу законів про працю України, а також іншими законодавчими актами. Як свідчать наявні у справі доказові матеріали (а.с. 5, 55) та не заперечується учасниками судового процесу, підставою для відсторонення позивача від виконання своїх посадових обовязків стала відмова «надати письмову заяву про згоду працювати з неповним педагогічним навантаженням в кількості 330 годин» (а.с. 5, 55). Оскільки перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, вказаний у ст. 46 Кодексу законів про працю України є вичерпаним, а іншими законодавчими актами не передбачено підстав для відсторонення працівників від роботи у звязку з відмовою надати заяву про згоду працювати з неповним педагогічним навантаженням, тому оспорюваний за предметом позовом наказ винесений відповідачем за відсутності законних на те підстав. Посилання представника відповідача на те, що підставою для відсторонення є приписи ст. 25 Закону України «Про загальну середню освіту» судом відхиляється, оскільки у вказаній статті розкривається зміст поняття педагогічного навантаження, його обсяг та випадки застосування, однак не передбачається можливість чи необхідність відсторонення працівника у звязку з відмовою надати вказану вище заяву. В свою чергу, згідно з нормативним правилом, яке регламентовано частиною другою ст. 25 Закону України «Про загальну середню освіту» перерозподіл педагогічного навантаження протягом навчального року допускається у разі зміни кількості годин з окремих предметів, що передбачається робочим навчальним планом, або за письмовою згодою педагогічного працівника з додержанням законодавства України про працю. Фактичний аналіз змісту вищевказаних норм закону свідчить про те, що письмова згода працівника працювати з тим чин іншим педагогічним навантаженням є його правом, а не обовязком. Однак, якщо такої згоди від працівника немає, а перерозподіл педагогічного навантаження протягом навчального року, пов'язаний із зміною кількості годин з окремих предметів, що передбачається робочим навчальним планом, то настають інші наслідки для працівника (ст.ст. 32, 36 Кодексу законів про працю України), однак не відсторонення від роботи для можливості вирішити питання про їх застосування. Відносно іншої вимоги [PERSON] про поновлення її на роботі на посаді математика на повну ставку викладача, тобто 720 год., то така задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, відповідно до частини першої ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Як свідчать матеріали справи та не заперечується учасниками судового розгляду справи, на час винесення даного судового рішення, трудові взаємовідносини між сторонами по справі, в тому числі, і в наслідок винесення оспорюваного за предметом позову наказу, не припинилися та тривають, тому вимога про поновлення позивача на роботі викладача математики є безпідставною. Крім того, до прийняття наказу, позивач не працювала із повним педагогічним навантаженням 720 год., тому поновлення позивача у правах, яких в неї не було, до винесення наказу, не є можливим на підставі частини першої ст. 235 Кодексу законів про працю України. По відношення до цього слід зазначити, що згідно з наказом від 01.09.2014 №257-к позивачу було визначено навантаження в обсязі 328 год. (а.с. 60). Також позивача не було переведено на іншу роботу, щоб свідчило про можливість вирішити питання про її поновлення на попередній роботі. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати по справі (судовий збір у сумі 487,20 грн. за вимогу про скасування наказу, яка судом задоволена, а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідача на підставі частини першої ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved