Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи : [PERSON] державна нотаріальна контора, [PERSON], про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.07.2014 року померла її мати [PERSON] За життя мати 27.07.2011 року заповіла все своє майно, їй [PERSON] Коли після смерті матері звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини , то дізналася, що померла за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла відповідачу [PERSON] Даний заповіт 23.11.2013 року було посвідчено Другою [PERSON] ДНК. Складання заповіту на ім»я відповідача стало для неї несподіванкою, оскільки мати жодного разу не говорила про намір скласти заповіт на відповідача. 02.07.2013 року [PERSON] перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння побив її матір та свою дружину [PERSON], по факту чого 04.07.2013 року було відкрито кримінальне провадження. У зв»язку з побиттям, мати перебувала на стаціонарному лікуванні у [PERSON] ЦМЛ. 08.07.2013 року матір із лікарні виписали. Також [PERSON] неодноразово бив її матір і крім цього випадку. Вважала, що 23.11.2013 року через 4 місяці після побиття заповіт був посвідчений під фізичним та психологічним тиском відповідача. На протязі всього часу хвороби матір [PERSON] лежала вдома, під час спілкування із нею, матір її не пізнавала, вважала, що знаходиться в батьківській хаті в с. Єнківці Лубенського району. Намагалася підвестися із місця та казала, що потрібно забрати якісь рушники , казала, що по будинку ходять якісь люди. Вважала, що в зв»язку з постійним болем від отриманої травми , від постійного прийому знеболювальних препаратів, постійного психологічного тиску з боку відповідача , її мати не могла усвідомлювати наслідки того, що вона робить. Позивач вважала, що на момент складання заповіту [PERSON] не могла надавати оцінку своїм діям , а також вчинила заповіт під фізичним та психологічним тиском відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст. 231, ч.2 ст. 1257, ч.1 ст. 225 ЦК України даний заповіт є недійсним. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохала суд : визнати недійсним заповіт її матері [PERSON], який був посвідчений 23.11.2013 року Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов прохала задовольнити, пояснила, що її мати спочатку склала заповіт на неї. Після цього її батько [PERSON] всіляко намагався , щоб даний заповіт було скасовано. [PERSON] зловживав алкоголем та часто бив [PERSON] [PERSON] казала, що заповіт залишить тому, хто буде біля неї. Коли мати була у лікарні, то [PERSON] її не провідував. Представник позивача [PERSON] прохав суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, пояснював, що коли дружина [PERSON] потрапила у лікарню, то він її навідував. Перший тиждень за [PERSON] доглядала позивачка, а потім, коли вона пішла на роботу, то він. Дружина весь час була адекватна, при здоровому глузді та ясній пам»яті. Ініціатором складання заповіту на нього була саме дружина [PERSON], яка казала, щоб він про це нікому не розповідав та казала, що всі її сподівання на [PERSON] не справдилися. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, пояснив, що по справі немає ніяких підстав для визнання заповіту недійсним. Оспорюваний заповіт було посвідчено нотаріусом на дому, як це і передбачено чинним законодавством. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомляла. Представник третьої особи Другої [PERSON] ДНК в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, від Другої [PERSON] ДНК до суду надійшла заява, у якій третя особа прохала суд розглядати справу за відсутності їх представника. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON], а відповідач [PERSON] чоловіком [PERSON] 27.07.2011 року приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу посвідчувався заповіт [PERSON], за яким остання все своє майно заповіла позивачу [PERSON] 23.11.2013 року державним нотаріусом Другої [PERSON] ДНК [PERSON] було посвідчено заповіт [PERSON], згідно якого вона все своє майно заповіла [PERSON] відповідачу по справі. У заповіті вказано, що зміст ст. ст. 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255, 1307 ЦК України [PERSON] роз»яснено. Заповіт посвідчено на дому за адресою м. Лубни Полтавської області вул.. Залізнична, 212 у зв»язку з хворобою та похилим віком заповідача. [PERSON] у заповіті вчинено запис «текс заповіту мною прочитано», та в графі «підпис» поставлено запис [PERSON] Заповіт записано нотаріусом зі слів заповідача [PERSON] Заповіт до підписання прочитано вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса о 11 год. 55 хв. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Стягнуто державне мито 0,85 грн. по квитанції. 20.07.2014 року [PERSON] померла в м. Лубни Полтавської області. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується особами , які беруть участь у справі до дня смерті [PERSON] проживала за адресою [INFO] разом із відповідачем [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В судових засіданнях по справі були допитані наступні свідки. Свідок [PERSON]»яненко Н.І. пояснювала, що працює медсестрою [PERSON] КМЛ. Була в лікарні, коли туди потрапила [PERSON], яку вона 2 рази відвідувала. [PERSON]С . в лікарні скаржилася на свого чоловіка [PERSON], казала, що той її бив та вживає спиртні напої. На початку 2014 року святкувала разом із позивачем свято та бачила , як [PERSON] була в неадекватному стані то розмовляла, то нібито як відключалася. Свідок [PERSON] пояснювала, що спілкувалася один раз із [PERSON] в лікарні в 2013 році, з якою її познайомила [PERSON] [PERSON] казала їй, що її побив чоловік, хотів добитися її хати, а потім [PERSON] нібито попливла та почала казати неадекватні речі. Вона особисто казала [PERSON], що [PERSON] потрібен психіатр. Свідок [PERSON] пояснив, що про ситуацію, яка склалася в сім»ї [PERSON], він знав зі слів позивача. Знає, що [PERSON] приходила додому до своєї матері [PERSON] та доглядала за нею. В першій половині серпня 2013 року він приходив додому до [PERSON] на прохання [PERSON], де бачив [PERSON], яка лежала на ліжку. [PERSON] жалілася на біль у нозі та казала, що до такого стану привів її чоловік [PERSON] Після цього вдома у [PERSON] був ще один раз на початку 2014 року, коли заходив хвилин на 10, [PERSON] також лежала на ліжку та була в пригніченому стані. Свідок [PERSON] пояснював, що працює лікарем ЗПСМ амбулаторії №4. До нього, як до лікаря, звертався [PERSON] з приводу своєї жінки [PERSON] і інколи сам за консультацією. На виклик додому до [PERSON] він їздив приблизно 2-3 рази у 2013-2014 роках. За 4-5 років до цього у [PERSON] був інсульт. Хвора [PERSON] була контактною, розмовляла, однак не вставала на час відвідування. [PERSON] викликав його до [PERSON] з приводу корегування лікування і він робив медичні призначення. При спілкуванні [PERSON] на чоловіка не скаржилася. З приводу інсульту [PERSON] лікувалася у невропатолога. Він [PERSON] наркотичні засоби не призначав. Свідок [PERSON] пояснювала, що в липні 2013 року від [PERSON] їй стало відомо, що [PERSON] потрапила у лікарню. Одного разу приходила додому до [PERSON] та бачила п»яного [PERSON] , [PERSON] жалувалася на чоловіка , казала, що чоловік хоче забрати її хату , інколи забалакувалася та казала неадекватні речі. Свідок [PERSON] пояснювала, що одного разу допомагала [PERSON] по догляду за [PERSON] , коли у тієї вже була переламана нога. Вдома у [PERSON] бачила [PERSON], який був у стані сп»яніння. [PERSON] жалувалася на чоловіка, казала, що то він із нею зробив таке, інколи вела себе неадекватно. Свідок [PERSON] пояснювала, що є сусідкою [PERSON] Коли [PERSON] поламала ногу , [PERSON] місяць була біля неї, а потім приблизно 1 раз на тиждень її провідувала. [PERSON] прав після своєї дружини , коли та лежала з поламаною ногою , готував їсти та доглядав за [PERSON] [PERSON] ніколи дружину не бив, однак інколи вони сварилися. [PERSON] свого чоловіка не боялася. [PERSON] казала, що упала і поламага ногу. Додому до [PERSON] приходили лікарі. Коли [PERSON] дізналася, що заповіту на неї вже не має, то взагалі перестала ходити до батька та матері. [PERSON], коли лежала із поламаною ногою, не забалакувалася та весь час була адекватною. Свідок [PERSON] пояснювала, що є сусідкою [PERSON] та [PERSON] з 1980 року. [PERSON] та [PERSON] знає як порядну сім»ю. Коли [PERSON] поламала ногу, постійно доглядав за нею чоловік [PERSON] Їй не відомі факти, щоб [PERSON] бив свою дружину. Коли вона приходила додому до [PERSON] та спілкувалася із нею, то вона на чоловіка не скаржилася. [PERSON] була адекватною та у здоровому розумі. [PERSON] казала, що ногу поламала, коли впала. Свідок [PERSON] пояснювала, що [PERSON] та [PERSON] її батьки. Батько матір ніколи не бив, доглядав за нею, коли вона поламала ногу. Матір на батька ніколи не скаржилася. Про заповіт який склала матір їй нічого не відомо. [PERSON] була у адекватному стані, коли вона із нею спілкувалася приблизно за 1 тиждень до її смерті. [PERSON] їй казала, що [PERSON] варив їй їсти та доглядав за нею. Згідно висновку судово психіатричної експертизи від 24.12.2015 р. №661 [PERSON], яка померла 20.07.2014 р., станом на час посвідчення заповіту 23.11.2013 р. будь-яким психічним розладом не страждала, [PERSON] на час посвідчення заповіту 23.11.2013 р. могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні в режимі відео конференції було допитано експерта [PERSON], який пояснив, що при складанні висновку, експертами досліджувалися всі матеріали справи, при складанні висновку діє принцип презумпції психічного здоров»я особи. Всі документи, що досліджуються, мають певну ієрархію і первинною є медична документація, яка співвідноситься із тими відомостями, що здобуто. Згідно постанови Верховного [PERSON] України від 29.02.2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові також вказано, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність особи в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення її психічної діяльності істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного [PERSON] України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. [PERSON] зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного [PERSON] України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Враховуючи викладене, те, що позивачем не доведено абсолютну неспроможність [PERSON] в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суд вважає, що підстав для задоволення позову не має. Також не підлягають до задоволення позовні вимоги , заявлені і з інших підстав. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Аналізуючи зібрані докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити, що пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] у тій частині, що їм [PERSON] повідомляла про те, що [PERSON] хоче забрати її хату не є достатніми доказами для констатації факту вчинення [PERSON] правочину (заповіту), проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку [PERSON], оскільки вони суперечать іншим доказам по справі, зокрема, показанням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] опікувався своєю дружиною та доглядав за нею, ніяких насильницьких дій відносно неї не вчиняв. Свідок [PERSON] пояснював, що [PERSON] викликав його для надання медичної допомоги відносно дружини, він із ним коригував її лікування. Крім цього, як вбачається із пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про обставини щодо фізичного та психологічного тиску з боку відповідача відносно його дружини, їм було відомо не безпосередньо, а від [PERSON] При цьому їх пояснення у цій частині про те, що саме їм казала [PERSON] перевірити також неможливо у зв»язку зі смертю самої [PERSON] Судом також досліджено матеріали кримінального провадження №120131802240000976 по факту вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України. Як вбачається із даного кримінального провадження, відповідні відомості до ЄРДР по факту отримання [PERSON] 02.07.2013 року тілесних ушкоджень, були внесені за заявою [PERSON] від 04.07.2013 р. , відібраною у неї в присутності [PERSON] про те, що 2.07.2013 р. її чоловік [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження на грунті сімейно побутових негараздів. Матеріали кримінального провадження містять характеристики [PERSON] по місцю проживання, згідно яких він зарекомендував себе з позитивної сторони, громадський порядок не порушує, ні його дружина, ні донька не зверталися до вуличного комітету зі скаргами на його дії. 11.03.2014 р. [PERSON] згідно протоколу допиту зазначала, що 02.07.2013 р. у неї дійсно відбулася сварка із [PERSON], однак їй тілесні ушкодження ніхто не спричиняв, оскільки вона сама впала на підлогу. [PERSON] пояснювала, що не була очевидцем події 02.07.2013 р. [PERSON] заперечував свою причетність до спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] Постановою слідчого від 07.02.2015 р. кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №120131802240000976 від 4.07.2013 р. за ч. 1 ст. 122 КК України закрито у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. При цьому, суд враховує, що досліджувані під час кримінального провадження обставини стосувалися події 02.07.2013 р. та жодним чином не пов»язувалися із вчиненням [PERSON] дій відносно [PERSON] у зв»зку з посвідченням заповіту, яке відбулося 23.11.2013 року. Крім цього, у позовній заяві позивач також посилався на вимоги ч.2 ст. 1257 ЦК України, згідно якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі та посвідчений повноважною на те особою нотаріусом Другої [PERSON] ДНК [PERSON] Згідно тексту заповіту [PERSON] роз»яснено зміст ст. ст. 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255, 1307 ЦК України. Заповіт було посвідчено на дому за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Залізнична, 212, тобто за місцем проживання заповідача, у зв»язку з хворобою та похилим віком заповідача, що відповідає вимогам чинного законодавства. [PERSON] у заповіті вчинено запис «текс заповіту мною прочитано», та в графі «підпис» поставлено запис «[PERSON]С.». Заповіт до підписання було прочитано вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса о 11 год. 55 хв. Таким чином, матеріали справи також не містять належних доказів про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Outcome: dismissed