Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому після уточнення просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] виселити відповідача із вказаного житлового будинку без надання іншого житла зі зняттям з реєстрації постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] У листопаді 2003 р. позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON] та він, як член сім'ї, вселився у її житловий будинок, а в 2007 році зареєстрував своє постійне місце проживання за вказаною вище адресою. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року шлюб між сторонами був розірваний. На вимогу [PERSON] знятися з реєстраційного обліку [PERSON] відмовляється, а тому [PERSON] вимушена була звернутися до суду з цим позовом. Вважає, що її права як власника житла грубо порушуються відповідачем, який не є членом сім'ї, втратив право користування житлом і перешкоджає позивачці вільно розпоряджатися своєю власністю. Представник позивача [PERSON]. у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи без його участі не надав, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2003 р. № 1296 (а.с. 8). У листопаді 2003 р. позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 18), а у 2007 році відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34) Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. (а.с. 19) З довідки АДП ГУДМС, УДМС України в Харківській області від 29.10.2013 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34) Відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що згідно ст.ст. 64, 156 Житлового кодексу України відповідач є колишнім членом сім'ї позивача. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] більше року. Відповідачем не надано суду доказів про існування між ним і власником квартири будь-яких домовленостей щодо збереження за ним права користування житловим приміщенням у спірному будинку понад строки, визначені ст. 405 ЦК України. Суд вважає, що [PERSON] реєстрацією свого місця проживання у будинку, який належить [PERSON], створює позивачці перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні її власністю. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням заявлена законно і обґрунтовано, тому підлягає задоволенню. Щодо виселення відповідача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки [PERSON] не значено, як саме [PERSON] порушує її права, враховуючи, що останній не проживає у будинку [ADDRESS] вже більше року, вимога позивачки про його виселення задоволенню не підлягає. Щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача, то ця вимога позивачки є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Згідно абз. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз вказаного Закону дає підстави вважати, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду, що набрало законної сили, а не судом. Тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial