Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна колишнього подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 24.01.2017 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами припинені у листопаді 2020 року, і з тих пір вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області № 127/23193/20 від 24.11.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначає, що перебуваючи у шлюбі, сторонами спільно було придбано легковий автомобіль марки LADA 219010, 2014 року випуску, кузов [NUMBER] , який був оформлений на [PERSON] . Після розірвання шлюбу автомобіль та документи на нього, залишились у відповідача. Сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного сумісного майна, а тому виникла необхідність його поділу, а оскільки автомобіль є неподільним, позивач бажає отримати грошової компенсації вартості своєї частки. Позивач також зазначає, що їй стало відомо, що спірний автомобіль зареєстрований за матір`ю відповідача [PERSON] , однак, ні в період шлюбу, ні після його розірвання, згоди на відчуження спільного автомобіля вона не надавала та тривалий час не знала про його відчуження. Вважає, що були порушені її майнові права на автомобіль, який належав на праві спільної сумісної власності, що й стало підставою для звернення нею до суду із даним позовом, в якому позивач просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію за належну їй 1/2 частку у праві власності на автомобіль LADA 219010, 2014 року виготовлення, в сумі 71 525 грн. та понесені нею судові витрати на судовий збір та кваліфіковану правничу допомогу. Ухвалою суду від 15.04.2021 року позовну заяву залишено без руху на позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків. 16.04.2021 року до суду надійшла заява представника позивача про виправлення недоліків, зазначених в ухвалі Вінницького міського суду Вінницької області від 15.04.2021 року. Ухвалою суду від 23.04.2021 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 29.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він заперечує проти заявлених позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Ухвалою суду від 16.07.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, подавши у свою чергу відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що кошти від реалізації транспортного засобу були витрачені в інтересах сім`ї. Додатково повідомив суд, що кошти на придбання автомобіля йому були подаровані його батьками, а тому придбане за отримані кошти майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, в зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В ході судового розгляду судом встановлено, що 24.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 120. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син: [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Рішення набрало законної сили 25.12.2020. Із договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7214/17/000311 від 17.06.2017 р., вбачається, що автомобіль марки LADA модель 219010, 2014 року випуску, кузов [NUMBER] , з 17.06.2017 на праві власності був зареєстрований за [PERSON] . Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами другою та третьою статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до пункту третього частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. В ході судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами, що відчуження [PERSON] спірного автомобіля, яке мало місце 20.10.2020 року, відбулось за згодою [PERSON] та що ці кошти були використані в інтересах сім`ї, а також, що цей правочин було укладено у відповідності до вимог Закону. При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Таким чином, аналізуючи всі надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання коштів від його продажу подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї, даний факт не було доведено й в ході судового розгляду, а тому дана позовна вимога підлягає до задоволення. Аналогічні правові позиції висловив також і Верховний Суд у своїх Постановах від під час вирішення цивільних справ №726/2165/15-ц (№61-5530св18), 158/2229/16, 127/7029/15-ц, 303/7089/18, 726/1606/17. Для розрахунку вартості, суд бере до уваги наданий позивачем та не спростований відповідачем Висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження № 2167/21-21 від 05.04.2021 р., складеного Вінницьким відділенням Науково-дослідного інституту судових експертиз (ВВ НІСЕ), згідно якого середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ 2190 «GRANTA» 2014 року випуску, потужність двигуна 64,2 кВт, виходячи з нормативних показників технічного стану та пробігу складає на квітень 2021 року 143 050 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у виді судового збору за подання позову до суду в сумі 1 430 грн. 50 коп., що підтверджується квитанцією від 07.04.2021 (а.с.1). Оскільки, позов суд задовольняє повністю, то вимоги в частині відшкодування позивачу судового збору підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved