Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] на строк шість місяців. В обґрунтування заяви зазначила, що разом із [PERSON] , який являється її колишнім чоловіком, з 1997 року проживають в квартирі за адресою по [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Останні 15 років [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, приводить до помешкання осіб без постійного місця проживання та мючих алкогольну залежність і схильних до вчинення кримінальних правопорушень. При цьому, [PERSON] ігнорує санітарні умови та розвів в квартирі смітник. Щодня [PERSON] влаштовує вдома сварки, висловлюється нецензурною лайкою, ображає заявницю та підіймає на неї руку, тобто застосовує фізичне і психологічне насильство. [PERSON] вимушена викликати поліцію і швидку допомогу, оскільки кожен раз після нападів [PERSON] у заявниці підіймається артеріальний тиск і лікарі вимушені надавати їй заспокійливі ліки. В 2018 році [PERSON] привів додому невідому особу, яка вчинила відносно неї кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст.186 КК що підтверджується вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06.09.2018, а саме пограбувала заявницю та нанесла тілесні ушкодження. При цьому [PERSON] був безпосереднім учасником даних подій, проте не був притягнутий до кримінальної відповідальності. Крім того, [PERSON] приходить до заявниці на роботу та вчиняє скандали там, свідками яких є колеги по роботі. Кіровський районний суд м. Кропивницького систематично розглядає справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Роз`їхатись з колишнім чоловіком чи обміняти житло заявниця не має змоги, так як [PERSON] категорично проти продажу квартири, при цьому, частки квартири, які належать на праві спільної сумісної власності є неподільні, та не можуть бути виділені в натурі, тому заявниця вимушена терпіти нестерпні умови проживання з кривдником. Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо [PERSON] необхідно до [PERSON] , застосувати обмежувальний припис строком на 6 місяців у вигляді заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою по [ADDRESS] з [PERSON] , заборонити наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування, заборони особисто і через третіх осіб розшукувати, якщо заявниця за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, заборони вести листування, телефонні переговори із заявницею, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В судове засідання [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та про підтримку заявлених вимог. В судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що є інвалідом третьої групи, між ним та [PERSON] існують неприязні відносини, оскільки колишня дружина постійно провокує скандали, ображає його, а потім викликає поліцію, котрій пояснює, що він до неї чіпляється та погрожує фізичною розправою. Наголосив на тому, що заявниця не вдоволена, що він не передав у власність синові належну йому частину квартири, тому постійно виганяє його з квартири. Зауважив, що іншого житла немає. Також пояснив, що одного разу захаращив квартиру, але вже все прибрав. Крім того, прийшов до завниці на роботу з метою повідомити про те, що дія термінового заборонного припису закінчується, щоб вона пустила його до квартири та віддала ключі від неї, оскільки він не мав доступу до квартири. До нього вже три рази застосовувались термінові заборонні приписи стосовно кривдника, котрі він добровільно виконував. В період дії припису проживав у Кіровоградському обласному центрі соціально-психологічної допомоги. Спиртні напої вживає не часто. Просив відмовити у задоволенні заяви. Заслухавши [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що шлюб між заявницею та [PERSON] розірваний 26.10.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Квартира, розташована за адресою по [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Сторони проживають в зазначеній квартирі, в різних кімнатах. Зі слів [PERSON] мають розділені особисті рахунки. Сторони перебувають у неприязних відносинах. [PERSON] склав розписку 23.01.2020 про зобов`язання не вчиняти сварок, не ображати нецензурною лайкою, не погрожувати фізичною розправою [PERSON] . Відповідно до копії довідки начальнику Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області 06.07.2018 звернулась [PERSON] про те, що колишній чоловік за місцем мешкання погрожує ій фізичною розправою та влаштовує сварки. З довідок Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області вбачається, що 30.11.2019, 03.12.2019, 16.09.2019, 12.12.2019 від [PERSON] надходили повідомлення, що [PERSON] вчиняє відносно неї домашнє насильство. Відносно [PERSON] складені адміністративні протоколи за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. З відповіді Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 28.12.2019 вбачається, що 09.05.2019 о 18.30 зі служби 102 надійшло повідомлення від чергового лікаря Кіровоградської обласної лікарні, про те, що звернулась [PERSON] , яку побив чоловік [PERSON] . В матеріалах справи є консультативний висновок від 09.05.2019 швидкої медичної допомоги про те, що [PERSON] має діагноз забій м`яких тканин голови. При цьому, в графі «спеціальність, ПІБ, лікаря-консультанта» зазначено одне прізвище лікаря (написано нерозбірливо), а печатка на звороті висновку стоїть іншого лікаря [PERSON] зазначений консультативний висновок доданий до матеріалів заяви у копії, яка не засвідчена заявницею у передбаченому ЦПК України порядку. Оригіналу висновку суду на огляд не надано, тому суд не приймає його як належний та допустимий доказ. Відносно [PERSON] виносились тричі термінові заборонні приписи № 060137, № 060152, № 060169 стосовно кривдника. Зі слів [PERSON] він їх виконував, не з`являвся до місця свого проживання, перебував у Кіровоградському обласному центрі соціально-психологічної допомоги. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: - заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; -усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; - обмеження спілкування з постраждалою дитиною; - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; -заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст.77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення [PERSON] у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. З огляду на наявні у справі письмові докази та пояснення [PERSON] суд вважає, доведеним існування загрози вчинення останнім протиправних дій у майбутньому. Приймаючи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку про високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту необхідно застосувати обмежувальний припис. Обираючи види таких обмежувальних заходів, суд враховує, характер правовідносин, що виникли між учасниками. У зв`язку з вищевикладеним суд, приходить до висновку про часткову обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, поклавши на останнього на строк 6 місяців такі обов`язки: - заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України, визначено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з вимогами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст.320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи, те що [PERSON] є інвалідом третьої групи, іншого житла немає, його дохід складається з пенсії в розмірі 3600 грн., оцінюючі фактори небезпеки (ризиків), суд вважає, що застосування заходу тимчасового обмеження прав у виді заборони перебувати в місці спільного проживання за адресою [ADDRESS] та заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання [PERSON] задоволенню не підлягають. [PERSON] в заяві не зазначила своє місце роботи, тому захід тимчасового обмеження прав у виді заборони наближатися до місця роботи, також задоволенню не підлягає. В силу ч. 3ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно з ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: partial