Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла її баба по лінії батька [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 березня 2003 року 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Вона (позивач) є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, оскільки її батько [PERSON] помер раніше своєї матері, а саме [INFO] , спадщину прийняла, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно у зв`язку із тим, що правовстановлюючий документ на спадковий будинок виготовлений у порушення вимоги ст. 25 ЦК України, тобто виданий на ім`я [PERSON] після її смерті. Перешкодою для оформлення нею (позивачем) спадщини після смерті [PERSON] є також те, що свідоцтво про народження її батька [PERSON] втрачене, актовий запис про його народження в архіві відділу реєстрації актів цивільного стану Чернігівського обласного управління юстиції не виявлено. [PERSON] просила суд: - встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , був сином [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили задовольнити. 20 травня 2021 року представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та участі позивача. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення, просив розгляд справи проводити без їх участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання, суть яких зводиться до того, що вони добре знали [PERSON] , який був сином [PERSON] . У зв`язку із неявкою 3 червня 2021 року всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення позивача, її представника, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 27; 28). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. З матеріалів справи (а.с. 97; 98) вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року в житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин житловий будинок [ADDRESS] належав в рівних частинах (по 1/6 частині кожному) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). З матеріалів справи (а.с. 17; 76-77) вбачається, що 27 травня 2003 року Носівською районною державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу № 254. Нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в зв`язку із тим, що правовстановлюючий документ на будинок виготовлений у порушення вимоги ст. 25 ЦК України, тобто виданий на ім`я [PERSON] після її смерті. У судовому засіданні встановлено, що позивач не може документально підтвердити те, що її батько [PERSON] був сином [PERSON] , у зв`язку із тим, що свідоцтво про народження [PERSON] втрачене, актовий запис про його народження в архіві відділу реєстрації актів цивільного стану Чернігівського обласного управління юстиції не виявлено, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, поясненнями позивача та її представника. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Докази по справі в їх сукупності суд визнає належними і допустимими, та такими, що підтверджують факт того, що [PERSON] , який помер [INFO] , був сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач позбавлена можливості в іншому порядку встановити зазначений факт.\~\~ Встановлення цього факту необхідне позивачу для реалізації свого права, як спадкоємця першої черги за законом відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР, на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . За встановлених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , суд виходить з наступного. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та її представником не надано суду доказів того, що [PERSON] за життя набула право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 березня 2003 року суд визнає недопустимим доказом, оскільки він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, тобто виданий на ім`я [PERSON] після її смерті. Доводи позивача та її представника про те, що 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] належала [PERSON] є необґрунтованими, такими, що суперечать законодавству України та спростовуються матеріалами справи. Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: partial