Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , зазначивши в ньому, що 12.08.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції у Закарпатської області про що зроблено відповідний актовий запис за №116. Від цього шлюбу в\~ сторін народилася одна дитина-донька\~ [PERSON] , [INFO] . Вважає, що їх сім`я розпалася через відсутність взаєморозуміння та спільної думки, невідповідності характерів та поглядів на життя. Сторни шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо. На даний час між ними втрачені почуття любові та взаємоповаги, у зв`язку з чим сумісне життя та збереження сім`ї стали неможливим.\~ Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу неможливі і є такими, що суперечили б особистим інтересам. Крім того, позивач [PERSON] зазначила, що дитина проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач [PERSON] не надає належної матеріальної допомоги на утримання спільної дитини в добровільному порядку. Самостійно утримувати дитину позивачці [PERSON] дуже важко. Просить шлюб розірвати. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі по 3000 грн., на дитину щомісяця, до її повноліття. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17.02.2020 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) учасників справи. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням про виклик в судове засідання, розміщеного на офіційному сайті Виноградівського районного суду, про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст.178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки, суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи та, згідно зі ч. 2 ст.247 ЦПК України не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого висновку. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені фактичні обставини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. У відповідності до ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України). За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що 12.08.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції у Закарпатської області про що зроблено відповідний актовий запис за №116. Від цього шлюбу в\~ сторін народилася одна дитина-донька\~ [PERSON] , [INFO] . Сім`я розпалася через відсутність взаєморозуміння та спільної думки, невідповідності характерів та поглядів на життя. Подружжя шлюбних стосунків не підтримує, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, та позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 3000 грн. в місяць, суд констатує наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що в шлюбі в сторін народилася одна дитина-донька\~ [PERSON] , [INFO] . . Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2021 рік», який на період з 01 січня 2020 року становить: для дітей віком до 6 років - 1921 гpивень. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Проаналізувавши надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, позицію позивача, враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів дитини, та те, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою [PERSON] і остання апріорі несе більші витрати на утримання дітей та необхідність за загальним правилом дотримання паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей, якщо не встановлено і не доведено підстав для відступу від такого паритету та дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини в розмірі по 2500 гривень, що є співмірним з розміром прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2021 рік», оскільки доказів, які б давали підстави стягувати з відповідача аліменти в меншому чи більшому розмірі сторонами не надано та судом не встановлено, а тому вимоги позову в цій частині, з врахуванням розміру стягнення аліментів в розмірі по 2500 грн. на дитину. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved