Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати припиненим право [PERSON] користування об`єктом нерухомого майна, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати [PERSON] звільнити вказаний об`єкт нерухомого майна. Позов обґрунтовано тим, що їй на праві приватної власності належить вказана квартира, з 12.04.2012 вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , який рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.02.2020 було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач зареєстрований та проживав у спірній квартирі на тій підставі, що був її чоловіком. Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим приміщенням. Однак, [PERSON] відмовився звільнити квартиру і до цього часу продовжує проживати у ній. З цих причин вона змушена винаймати квартиру, де наразі мешкає з сином, зважаючи на те, що спірна квартира складається лише з двох житлових кімнат, однією з яких користується син, а в іншій вона не може проживати з відповідачем, оскільки вони не є подружжям, що, у свою чергу, перешкоджає їй володіти і користуватися власним майном. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Додатково [PERSON] суду пояснила, що з відповідачем в якості друзів в м. Суми на проживання вони приїхали в 2002 році, кімнати в гуртожитку на підставі ордеру виділялись її, вона займалася вирішенням питанням переведення приміщення гуртожитку на баланс міста, подальшим його переплануванням та приватизацією, як в своїх інтересах, так і в інтересах інших мешканців гуртожитку. Завагітнів, ними було прийняте рішення одружитися, щоб дитина народилася і виховувалась в повноцінній сім`ї, проте подружнє життя з відповідачем не склалося. З його боку мало місце застосування, як психологічного так і фізичного насильства, внаслідок чого вона змушена була для забезпечення спокійного життя залишити з сином своє житло та винаймати інше. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Наголошувала на тому, що позивачка з власної волі зареєструвала та дозволила проживання відповідача в спірній квартирі ще до укладення шлюбу, в 2006 році. Наведені позивачкою підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування приміщенням квартири, є формальними, зважаючи на те, що обставини застосування домашнього насильства щодо неї належним чином нею не доведені, він не значиться в реєстрі боржників по сплаті аліментів, регулярно сплачує за комунальні послуги та приймає участь у житті сина. Крім того, [PERSON] є особою похилого віку, досяг 63 років, немає іншого житла, спірна квартира має достатню площу для проживання їх всіх, він жодним чином не перешкоджає позивачці користуватися квартирою. Тому, враховуючи баланс інтересів сторін, вказувала про відсутність підстав для застосовування щодо [PERSON] крайнього заходу - виселення з житла. Суд, заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши надані документи, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ДП «Сумський облавтодор» від 18.12.2003 [PERSON] - після укладення шлюбу) був виданий ордер №245 від 05.01.2004 на право зайняття кімнат №№ 9,12 та прилеглих підсобних приміщень в гуртожитку по [ADDRESS] . 13.06.2006 позивачка отримала згоду Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради на перепланування вказаних приміщень; 21.06.2006 Управлінням архітектури та містобудування було затверджено відповідний ескізний проект. 18.10.2006 на замовлення позивачки виготовлено технічний паспорт на житлові приміщення №№ 9,12 будинку [ADDRESS] (а.с.14-24). Згідно виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 18.12.2006, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та на праві приватної власності належить [PERSON] (25-26). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.04.2012 по 28.02.2020, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого згідно з рішенням суду з відповідача стягуються аліменти, заборгованість по яким станом на 01.03.2021 становить 21488,15 грн (а.с.28-29, 32-36). Згідно з договором оренди житлового приміщення від 01.05.2020, [PERSON] орендує квартиру [ADDRESS] (а.с.30-31). [PERSON] з 07.12.2006 має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] ; в період з 2018 по 2021 ніс витрати на сплату комунальних послуг; про нього відсутня інформації в Єдиному реєстрі боржників (копія паспорту, виписка по витратам по банківській картці та витяг з реєстру на а.с.57-78). В даному випадку спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - [PERSON] належить на праві особистої приватної власності квартира [ADDRESS] , а інший з подружжя - [PERSON] проживав в цій квартирі як член сім`ї власника і продовжує користуватися нею і після розірвання шлюбу з позивачкою та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - [PERSON] та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст.41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У частинах 1, 2 ст.319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення ст.391 та гл.32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном закріплено у ст.ст. 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до п.4 ч.1 зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником спірної квартири, право власності на яку нею було набуте до реєстрації шлюбу з відповідачем; на час розгляду справи відповідач є колишнім чоловіком позивачки, яка, як власник спірної квартири, має право вимагати від відповідача, який не є членом її сім`ї та не має речового права щодо будинку, усунення порушень її права власності на квартиру шляхом виселення. Разом із тим, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до приватного і сімейного життя, житла та кореспонденції. Держава не може втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, тобто переслідує легітимну мету. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Аналізуючи обставини цієї справи, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо недоведеності застосування домашнього насильства відносно позивачки. Проте, враховуючи те, що позивачка зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою, між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання спільного сина, аліменти з відповідача стягуються в примусовому порядку, і позивачка з сином мешкають в орендованому житлі, вочевидь свідчить про те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки. Доводи адвоката Друченко Т.В щодо відсутності у відповідача іншого житла та неможливість сплати за оренду іншого в зв`язку з необхідністю сплачувати аліменти, суд до уваги не бере, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належних та допустимих доказів щодо відсутності у відповідача на праві приватної власності нерухомого майна, як то витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, суду не надано. Відповідач, будучи пенсіонером за віком, працевлаштований, отримує заробітну плату та пенсію, отже має об`єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання сина та організувати своє життя, в тому числі орендувати житло. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Крім цього, суд враховує, що спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому на час розгляду справи виповнилося 9 років. Указана обставина має оцінюватися з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. В іншій кімнаті проживає відповідач, з яким у позивачки припинені шлюбні відносини. За таких обставин вона змушена проживати разом із сином у орендованій квартирі. Суд врахував вимоги представника відповідача про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, [PERSON] має об`єктивну можливість забезпечити себе іншим житлом, спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому виповнилося 9 років, позивачка з дитиною змушена проживати в орендованій квартирі, оскільки окрім спірної квартири іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею. Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Посилання представника відповідача на правові висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 15.01.2020 в справі №754/613/18-ц, суд до уваги не бере, оскільки обставини у вказаній справі та обставини у зазначеній справі не є тотожними. З урахуванням викладеного, вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, ст. ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved