Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: товарна біржа «Смарагд Південь» про визнання права власності на майно, посилаючись на те, що 04 листопада 1999 року між нею та [PERSON] на товарній біржі «Смарагд-Південь» укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований за № 066-ІІ 04 листопада 1999 року. 18.11.1999 року позивач зареєстрував право власності на 1/2 частину даного будинку в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1551. На даний час позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатися належною їй нерухомістю, у зв'язку з невідповідністю правовстановлюючого документа чинному законодавству, а саме договір не було нотаріально посвідчено. У зв'язку з наведеним позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, зазначених у позовній заяві. Від відповідача [PERSON] у судове засідання надійшла заяву, згідно якої просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Смарагд-Південь» укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований за № 066-ІІ 04 листопада 1999 року. Текст Договору міститься посилання та те, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. 18 листопада 1999 року за [PERSON] зареєстровано право власності на даний будинок в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за реєстровим № 1551. Відповідно до ЦК України 1963 року обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори купівлі-продажу жилих приміщень, договори міни, договори дарування нерухомого майна та довічного утримання. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 ЦК УРСР). Проте, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», який діяв на момент укладання сторонами договору купівлі-продажу, угода, зареєстрована на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню і вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, придбавши у [PERSON] за договором купівлі-продажу, зареєстрованому на товарній біржі, житловий будинок, на підставі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», ст. 128 ЦК УРСР [PERSON] набула права власності на 1/2 частини будівлі, однак не посвідчила угоду належним чином у порядку, передбаченому ЦК УРСР, що позбавило її можливості вільно розпорядитися своєю власністю. Нотаріально засвідчити укладений договір на даний час неможливо, оскільки з моменту внесення змін до державного реєстру, право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS], припинено. Наміри укладення договору відчуження спірного нерухомого майна виникли у [PERSON] у той період часу, коли набрав чинності Цивільний Кодекс України (в редакції 2004 року), відповідно до норм ст. ст. 16, 392 якого власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв'язку з тим, що [PERSON] позбавлена можливості реалізувати право власності на нерухоме майно, оскільки це право не визнається, право власності підлягає судовому захисту відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, оскільки іншого способу для поновлення порушеного права, ніж визнання права власності, законом не передбачено. Після укладення вказаного договору [PERSON] здійснювала право користування та володіння вказаною частиною житлового будинку у повному обсязі. Про порушення своїх прав в частині того, що не може належним чином розпоряджатися своєю власністю у зв'язку з неналежним оформленням угоди від 1999 року [PERSON] дізналася у 2018 році. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд вважає позовні вимоги законним і обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Підстав для відмови у задоволенні позову у суду не має.

Outcome: approved