Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» в якому зазначає, що 08.11.2012 р. між нею та відповідачем укладений кредитний договір. Зазначений договір, на думку позивача, укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики з боку позивача, а також не відповідає вимогам законодавства та її внутрішній волі внаслідок ненадання їй передбаченої законом інформації про умови кредитування. Крім того, вказує, що зазначений договір не містить положень про відповідальність банку, а тому порушується принцип рівності сторін договору. Просить з цих підстав визнати недійсним кредитний договір № М38.194.70595 від 08.11.2012 р., що укладений між нею та ПАТ «Ідея Банк». В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та пояснили, що 08.06.2012 р., у зв'язку з тяжким матеріальним становищем та необхідністю термінового погашення заборгованості за комунальні послуги, позивач звернулася до Херсонського відділення № 1 ПАТ «Ідея Банк» з метою отримання кредиту. Цього ж дня, між нею та відповідачем, було укладено кредитний договір № В82.194.70235 від 08.06.2012 р. про отримання позивачем кредиту на поточні потреби в сумі 5602,00 грн. на умовах, зазначених в кредитному договорі. Згідно графіку протягом чотирьох місяців позивач регулярно сплачувала платежі у сумі 393 грн. по даному договору. 07.11.2012 р. їй на мобільний телефон зателефонували з банку і повідомили, що для неї, як клієнта банку, існують вигідні пропозиції та потрібно під'їхати до офісу відповідача. Цього позивач звернулася до офісу банку, де їй запропонували укласти новий кредитний договір на суму 7000 грн. за рахунок якої закрити кредитний договір № В82.194.70235 від 08.06.2012 р. та ще й отримати гроші в сумі 2000 гривень. При цьому працівники банку повідомили їй, що умови договору залишаються такими, що й в першому договорі, тільки щомісячний платіж по кредиту буде 500 грн. Наступного дня, 08.11.2012 р. у офісі Херсонського відділення № 1 ПАТ «Ідея Банк» позивачу повідомили, що їй дозволили оформити новий кредит на суму 7000 грн., однак щомісячний платіж складатиме не 500 гривень, як вона говорила раніше, а 623 гривні. Почувши суму щомісячного платежу, що на той час складало більше половини пенсії позивача, вона спитала у співробітника банку, чому про це її не повідомили по телефону, на що відповіді не отримала. Не давши позивачу час на обміркування даної пропозиції, працівник банку дістала папери та повідомила, що всі документи у неї вже готові та що залишилося їх тільки підписати. Позивач, враховуючи скрутне матеріальне становище, так як їй необхідно було платити платіж по першому кредитному договору та відсутність часу на роздуми та розрахунки, підписала документи. Після підписання договору отримала фактично лише 549,91 грн. замість обіцяної суми в розмірі 2000 грн. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив справу розглядати за його відсутності. У письмових запереченнях на позов представник відповідача позов не визнав зазначаючи про його необґрунтованість та відсутність підстав визнання його недійсним. Просив у позові відмовити. Судом встановлено, що 08.11.2012 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № М38.194.70595 про надання кредиту на поточні потреби на суму 8367,00 грн. на строк 24 місяці з щомісячною сплатою суми кредиту та відсотків, а також комісій за користування кредитом. За рахунок цих коштів позивачем погашено заборгованість за раніше укладеним кредитним договором № В82.194.70235 від 08.06.2012 р., а також страховий платіж в сумі 1366,16 грн., решту коштів отримано позивачем готівкою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оскільки кредитний договір укладений позивачем для задоволення своїх особистих потреб, то цей договір є договором про надання споживчого кредиту, а тому на відносини позивача та відповідача поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживачу у письмовій формі інформацію, передбачену цією статтею. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Суд вважає, що відповідач виконав свій обов'язок щодо повідомлення позивачу необхідної інформації про основні властивості послуги споживчого кредиту, що підтверджується, зокрема, положеннями п. 6.1 кредитного договору де зазначено, що перед укладенням кредитного договору позичальник був ознайомлений з інформацією, що передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, доводи позивача щодо неповідомлення йому зазначеної інформації не знаходять свого підтвердження. Не підтверджуються також і доводи позивача щодо невідповідності укладеного правочину її внутрішній волі, оскільки позивачем не надано доказів, що відповідач примушував її до укладення договору або вчиняв будь-які дії, внаслідок яких позивач була позбавлена можливості зробити усвідомлений вибір щодо укладення договору або відмови від нього. З пояснень позивача вбачається, що остання мала можливість в будь-який час відмовитись від підписання договору, але підписала його й після того, як їй було повідомлено про суму щомісячного платежу. Суд також вважає, що якщо під час укладання зазначеного договору споживач не зміг чи не захотів ознайомитися належним чином з умовами договору та підписав його, до кінця не розуміючи його зміст чи механізм його виконання, то це не може свідчити про ненадання йому необхідної, доступної, достовірної інформації про послугу та не дає йому підстав стверджувати, що правочин не відповідав його внутрішній волі. Таким чином, позов не підлягає задоволенню у зв'язку з його необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed