Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Санаторій «[PERSON]» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (яке було перетворене в ТОВ ««Санаторій «[PERSON]», відповідно до Рішення позачергових Загальних зборів акціонерів від 27.02.2015 року № Зб-27/6) за участю третьої особи: ПРаТ «Укрпрофоздоровниця» лікувально-оздоровчих закладів профспілок України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та просить стягнути з ТОВ «Санаторій «[PERSON]» на її користь 9597,48 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнути з ТОВ «Санаторій «[PERSON]» моральні збитки в розмірі 2\~000 гривень та в забезпечення позову накласти арешт на майно відповідача. При цьому посилається на те, що була звільнена з посади комірника в ТОВ «Санаторій «[PERSON]». Відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 01.08.2013 року до 27.02.2017 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить позивачу до виплати складає 19\~214,48 гривень, а фактично було виплачено 9\~617 гривень, за період з 01.08.2013 року по 08.09.2015 року. Вважає, що ТОВ «Санаторій «[PERSON]» повинно сплатити їй кошти за період затримки по виплаті заробітної плати за період з 08.09.2015 року по 27.02.2017 року в сумі, що складає 9\~597,48 гривень. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надав суду мотивовані заперечення на позов. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права та свобод громадянина захищаються судом. Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. Судом встановлено, що позивач була звільнена з посади комірника в ТОВ «Санаторій «[PERSON]». На дату звільнення в ТОВ «Санаторій «[PERSON]» існувала заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати за період з 01.0-8.2013 року по 31.05.2015 рік. Відповідно до ст. ст.\~47,\~116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати вихідної допомоги та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (надалі\~«Порядок»). Відповідно п. 8 Порядку, нарахування\~\~виплат,\~\~що\~\~обчислюються\~\~із\~\~середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Заочним рішенням суду, яке набрало законної сили 29.09.2015 року було стягнуто з ТОВ «Санаторій «[PERSON]» на користь позивача заробітну плату за період з серпня 2013 року по день звільнення в сумі 8\~117 гривень та моральну шкоду в розмірі 1\~500,00 гривень. Позивач стверджує, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з нею було проведено не в день звільнення, а лише 27.02.2017 року на підставі вищезазначеного рішення суду та вважає, що ТОВ «Санаторій «[PERSON]» повинно сплатити їй кошти за період затримки по виплаті заробітної плати за період з 08.09.2015 року по 27.02.2017 року в сумі, що складає 9\~597,48 гривень, між тим належних доказів на підтвердження даних фактів позивачем до суду не надано. Позивачем на підтвердження своїх вимог, також, не надано трудову книжку, до справи не було надано жодних доказів щодо відмови у видачі трудової книжки із записом про звільнення або невидачу наказу про звільнення, тому не є можливим визначити фактичну дату звільнення позивача. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 15.03.2017 року Господарським судом Одеської області було винесено ухвалу по справі № 916/1993/16 про припинення провадження в справі, у якій [PERSON] приймала участь у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Судом було встановлено, що Приморським відділом Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за заявою [PERSON] було відкрито виконавче провадження по справі №522/9909/15-ц, яке було обєднане в єдине зведене виконавче провадження № ЄДРВП 49572238. Під час виконавчого провадження на банківські рахунки та інше майно ДП «Санаторій «[PERSON]» було накладено арешт. 01.03.2017 року Приморським відділом ДВС Одеського міського управління юстиції було подано клопотання про припинення провадження у справі з огляду на те, що борг, виконавчий збір та витрати за виконавчим провадженням № ЄДРВП 49572238, стягнуто в повному обсязі, а тому виконавче провадження завершено, як фактично виконане. Відповідно до вимог ст. 61ч 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Всі питання щодо виконання рішення суду вирішуються на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Стаття 236 КЗпП України передбачає ступінь відповідальності підприємства, установи, організації за затримку виконання рішення суду, з боржника стягується середній заробіток або різниця в заробітку за весь час затримки. Тобто, мають бути реальні докази того, що рішення суду не було виконано. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з ТОВ «Санаторій «[PERSON]» на користь позивача 9597,48 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки [PERSON] не надано достатніх та належних доказів на підтвердження своїх вимог. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 гривень суд вбачає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом частини 1, 2, 5 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна. Згідност 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з цього, позивач повинен довести наявність моральної шкоди, наявність неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків, розмір відшкодування та його обрахування, що позивачем не зроблено. Так, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що саме з вини відповідача, а саме: у зв`язку з невиконанням ТОВ «Санаторій «[PERSON]» своїх зобовязань по виплаті заборгованості, внаслідок чого, у позивача накопичувались борги за комунальні послуги, спричинено моральних страждань позивачу, Також, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, оскільки позивач не довів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. В заяві відсутнє обґрунтування застосування забезпечення позову, відсутні дані, які б підтверджували наявність ризиків, які призведуть до невиконання або ускладнення виконання рішення суду. У відповідності до ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Відповідно до\~ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. \~\~\~\~

Outcome: dismissed