Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 07.05.2015 року мотивуючи тим, що подружнє життя у них не склалося з причин непорозумінь одне одного з побутових питань та сімейного життя, сварками на цьому ґрунті, з цих підстав вони припинили фактичні шлюбні відносини. В шлюбі вона народила дитину, сина - [PERSON] , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Посилаючись на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, просила шлюб між ними розірвати. Позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила шлюб розірвати без надання терміну на примирення, розгляд справи провести без її участі, про що надала до суду письмову заяву. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі, строк для примирення просив не надавати, не заперечував проти розгляду справи в його відсутності, про що повідомив суд телефонограмою. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони з 07 травня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про шлюб, копії свідоцтва про народження дитини, копії паспорта позивачки (а.с.4-6). Між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, у зв`язку з чим вони проживають окремо, не підтримують фактичних шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, обоє на примирення не погоджуються. При цьому невизначеність їх сімейних відносин та відсутність взаємної згоди на повернення до подружнього життя негативно впливає на їхні відносини та створює певні проблеми в гармонійному вихованні та розвитку неповнолітньої дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.1 ст.110 СК Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст.24 СК України). Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та наведені положення матеріального закону, суд приходить до висновку, що примирення між сторонами не можливе і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, у зв`язку з чим шлюб між ними необхідно розірвати, задовольнивши позов. Суд враховує і те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також те, що при укладенні шлюбу позивачка не змінила дошлюбне прізвище. Згідно ст.141 ЦПК України, з врахуванням повного задоволення позову позивачки, з відповідача на її користь підлягають стягненню понесені судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved