Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON]. звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що їй та третій особі по справі, на праві спільної часткової власності, належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, який є онуком позивача, зареєстрований у вищевказаній квартирі, але не проживає у ній більше восьми років, точне місце його проживання не теперішній час позивачу не відомо. У зв'язку з реєстрацією відповідача у квартирі вона змушена нести зайві витрати по сплаті за квартплату та комунальні послуги. Через наявність реєстрації відповідача в квартирі, позивач не може оформити субсидію. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не може. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позов підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, та просила задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON], повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, повторно у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивач згідно з наданою заявою не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, пояснивши, що їй та позивачу на праві спільної часткової власності, по ? частини, належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по справі є її небожем, який понад десять років тому, будучи неповнолітньою дитиною, разом зі своїми батьками, виїхав з квартири за вище вказаною адресою. З реєстраційного обліку його при виїзді не зняли та він залишився зареєстрованим у квартирі. Місце проживання відповідача на цей час їй невідоме. Зазначила, що ніяких перешкод у користуванні квартирою ані з боку позивача, ані з боку третьої особи, відповідачу не чинилось. Суд, вислухавши пояснення третьої особи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, взявши до уваги, заяву надану позивачем, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 26.07.2007 року, виданого Комунарською районною адміністрацією ЗМР, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності в рівних долях: [PERSON] - ? частка, [PERSON] - ? частка (а.с. 6). Даний факт також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ від 10.09.2007 року за № 15872545 (а.с. 2) технічним паспортом складеним ОП ЗМБТІ 04.07.2007 року на квартиру, що розташована за вищевказаною адресою (а.с. 7). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON], третя особа - [PERSON], та відповідач - [PERSON], [INFO]. Реєстрації вказаних осіб за вище вказаною адресою підтверджується довідками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області (а.с. 26, 27, 28), паспортом громадянина України, серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] (а.с. 21), паспортом громадянина України, серії [NUMBER] виданого на ім'я [PERSON] (а.с 4). Відповідно до пояснень допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач за адресою: [ADDRESS], понад десять років не мешкає, його особистих речей у квартирі не має. Таким чином, судом встановлено, що відповідач в спірній квартирі не проживає, тривалий час не бере участі в утриманні квартири. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку. Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач понад десяти років не мешкає у спірній квартирі, не є її власником, не несе обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Outcome: approved