Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади смт. Орілька в особі Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, Лозівської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить 7/12 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інша 5/12 частин вказаного домоволодіння належить [PERSON] , яка померла [INFO] . Зауважила, що з 14.08.1990 року попередні власники 7/12 частини житлового будинку, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіли та користувалися чужим майном, а саме 5/12 частини домоволодіння, яка належала померлій [PERSON] , утримували її до 2010 року, та, починаючи з 2010 року позивачка мешкає у вказаному житловому будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується нерухомим майном, доглядає, утримує його та робить ремонти. У зв`язку з чим просила визнати за нею право власності на 5/12 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судовому засіданні 24.09.2021 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача Лозівської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, справу просила вирішити на розсуд суду. Відповідно до розпорядження КМУ №725-р від 12 червня 2020 р. «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області» Орільську селищну раду Лозівського району Харківської області включено до Лозівської об`єднаної територіальної громади. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідками позивачки, та їм відомо, що позивачка разом з чоловіком і сином з 2010 року постійно мешкають за адресою: [ADDRESS] . Інші особи у вказаному будинку не мешкають та в помешканні є лише речі позивачки та членів її сім`ї. Їм відомо, що до 2010 року у вищезазначеному будинку мешкав [PERSON] та його падчерка [PERSON] , яка після смерті [PERSON] продала житловий будинок [PERSON] . До [PERSON] в будинку мешкала [PERSON] , яка померла. Пояснили, що [PERSON] та члени її сім`ї з 2010 року постійно мешкають у будинку та відкрито користуються всім будинком, надвірними побудовами та земельної ділянкою. Оплачують комунальні послуги та всі необхідні платежі, ремонтують та доглядають будинок, надвірні побудови та обробляють земельну ділянку. Вислухавши пояснення позивачки, її представника та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до копії довідки КП «Житлова управляюча компанія» від 23.10.2020 року житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] станом на 01.01.2013 оформлений та зареєстрований: 7/12 частини житлового будинку за [PERSON] , 1/4 та 1/6 частина житлового будинку за [PERSON] (а.с.20). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого Орільською селищною радою Лозівського району Харківської області (а.с.80). Відповідно до інформації Лозівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.11.2020 року № 1484/22.9.-09 - наявний актовий запис про смерть [PERSON] , дата смерті [INFO] (а.с.19). Згідно копії договору дарування частини житлового будинку від 26.10.2013 року, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна,- позивачці на праві спільної часткової власності належить 7/12 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; дата державної реєстрації 26.10.2013 (а.с. 15-16,21). Згідно довідки, виданої виконкомом Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області 23.11.2020 вих. 02-25/1148, [PERSON] зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] , з 04.11.2015 року по теперішній час(а.с. 17). З копії витягу з рішення ІУ сесії УІІ скликання Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області від 25.12.2015 року вбачається, що змінено назву [ADDRESS] (а.с.18). З письмових пояснень сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивачка та її родина проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] з весни 2010 року, понад 10 років (а.с. 38-43). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність - це один із способів набуття права власності на майно. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на 5/12 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі N 910/17274/17). Така позиція сформульована у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 09 липня 2019 року у справі N 920/999/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18)зроблено висновок, що «[…] добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності» (Постанова Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 466/9865/17; провадження № 61-9397св20). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнішньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, про що надано роз`яснення в п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно копії спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] ,- у вказаній спадковій справі мається заява про прийняття спадщини від [PERSON] (донька померлої) (а.с. 79); копія заповіту [PERSON] від 27.10.1989 року, за змістом якого остання заповідає все своє майно, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] та своїй доньці [PERSON] (а.с. 81); копія довідки Орільської селищної ради Лозівського району від 19.04.1991 вих. № 427, за змістом якої [PERSON] мешкала в [ADDRESS] до дня смерті [INFO] (а.с. 86); копії заяв від [PERSON] , за змістом яких останній звертався до державного нотаріуса за роз`ясненнями стосовно спадщини, та вважав, що якщо наявний заповіт, в якому він зазначений як спадкоємець та мається його заява про прийняття спадщини, тож він вважається таким, що прийняв спадщину(а.с. 90,93); копії відповідей нотаріуса на запити [PERSON] , за змістом яких нотаріусом роз`яснювалось, що спадщина вважається прийнятою своєчасно, якщо заява спадкоємця про прийняття спадкового майна подана в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини своєчасно, тобто до спливу 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця- до Лозівської нотаріальної контори, той факт, що заява про прийняття спадщини знаходиться на руках у [PERSON] не є завершеною нотаріальною дією, та нотаріус пропонував останньому вирішити вказане питання в порядку, зазначеному в попередньому листі(а.с. 91,95); копія відповіді державного нотаріуса на запит [PERSON] , за змістом якого у зв`язку з тим, що останнім своєчасно не було направлено в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, нотаріус просив повідомити, чи має [PERSON] намір продовжувати строки для прийняття спадщини в судовому порядку та роз`яснено, що у [PERSON] є можливість бути включеним до кола спадкоємців для отримання свідоцтва про право на спадщину зі згоди його сестри- [PERSON] (а.с. 92); копія запиту нотаріуса від 11.09.1991 р. до [PERSON] , за змістом якої у зв`язку з тим, що [PERSON] своєчасно не було направлено до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, нотаріус просив повідомити, чи має намір [PERSON] продовжувати строки для прийняття спадщини в судовому порядку та роз`яснено, що у [PERSON] є можливість бути включеним до кола спадкоємців для отримання свідоцтва про право на спадщину зі згоди його сестри- [PERSON] (а.с. 94). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, актуальної станом на 01.04.2021, інформація про видані свідоцтва про право на спадщину спадкодавця [PERSON] -відсутня(а.с. 97). Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень ч.1 ст. 555 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), чинної на час відкриття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , -у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадкове майно переходить у власність держави. Статтею 549 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спадкових правовідносин, передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У частині другій ст. 548 ЦК УРСР зазначено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у частині п`ятій статті 1268 ЦК України. Строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 560 ЦК УРСР та стаття 1296 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року у справі № 616/278/19; провадження № 61-7801св20. В позовній заяві позивачка зазначила, що 5/12 частини спірного будинку належала [PERSON] , яка померла [INFO] , але цю частину домоволодіння в порядку спадкування ніхто не прийняв. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04.03.2021 за клопотанням позивача було витребувано з Лозівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка надійшла через канцелярію суду 12.04.2021, та в якій містився заповіт [PERSON] про те, що вона заповідає своє майно своїй доньці [PERSON] та своєму сину [PERSON] та заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Також у вказаній спадковій справі маються документи, що підтверджують родинний зв`язок вищезазначених осіб та їх адреси. У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. Таким чином за вказаним позовом належним відповідачем у справі є донька померлої [PERSON] - [PERSON] , яка є її правонаступником (спадкоємцем), та яка подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, та яка у порядку, встановленому положеннями ст. 553 ЦК УРСР, від спадщини в шестимісячний строк не відмовлялась. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц). Виходячи зі змісту та підстав заявлених позовних вимог у цій справі, позивач пред`явила позов до неналежного відповідача у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 469/716/17; провадження № 61-3979св19. Положеннями ст.51 ЦПК України не передбачено здійснення заміни неналежного відповідача за ініціативою суду; ініціатором такої заміни має бути лише позивач. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача у справі. У разі відмови у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed