Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], який згодом уточнила, просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину відносно Договорів №№ 1-9, укладених 8 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] купівлі-продажі нежитлової будівлі щодо нежитлової будівлі, УНІВЕРСАМ, загальною площею 2024,8 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS]; купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки для розташування магазину «[INFO]», загальною площею 3700 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], мікрорайон 5; купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо нежитлової будівлі, загальною площею 1704,1 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], Тепла стоянка автомашин; купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки для розташування нежитлової будівлі теплої стоянки автомашин, загальною площею 4970 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS]; купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо нежитлової будівлі, теплий склад, загальною площею 773,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]; купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки під теплий склад, загальною площею 1488 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], територіальна зона П.2.-29; купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо холодного складу арочного типу, загальною площею 534,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS]; купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки під холодний склад арочного типу, загальною площею 2920 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS]; купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо магазину непродовольчих товарів, загальною площею 125,8 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], 1-й поверх 5-ти поверхового будинку (далі: спірні договори №№ 1-9) шляхом зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] всі грошові кошти отримані за спірними договорами №№ 1-9. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 8 грудня 2014 року в місті Ізмаїл Одеської області між [PERSON] та [PERSON] були укладені спірні договори купівлі-продажі відносно нерухомого майна, які не були нотаріально посвідчені, а тому є нікчемними, а тому позивач просить застосувати реституцію. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання викликалися належним чином, але не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надходило. Враховуючи думку позивача, у відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 8 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] в місті Ізмаїл Одеської області були укладені дев'ять договорів купівлі-продажі нерухомого майна, а саме: -Договір № 1 купівлі-продажі нежитлової будівлі щодо нежитлової будівлі, УНІВЕРСАМ, загальною площею 2024,8 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-17); -Договір № 2 купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки для розташування магазину «[INFO]», загальною площею 3700 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], мікрорайон 5 (а.с.20-22); -Договір № 3 купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо нежитлової будівлі, загальною площею 1704,1 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], Тепла стоянка автомашин (а.с.25-27); -Договір № 4 купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки для розташування нежитлової будівлі теплої стоянки автомашин, загальною площею 4970 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.30-31); -Договір № 5 купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо нежитлової будівлі, теплий склад, загальною площею 773,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-36); -Договір № 6 купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки під теплий склад, загальною площею 1488 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], територіальна зона П.2.-29 (а.с.39-41); -Договір № 7 купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо холодного складу арочного типу, загальною площею 534,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.43-45); -Договір № 8 купівлі-продажі земельної ділянки, щодо земельної ділянки під холодний склад арочного типу, загальною площею 2920 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.48-50); -Договір № 9 купівлі-продажі нежитлової будівлі, щодо магазину непродовольчих товарів, загальною площею 125,8 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], 1-й поверх 5-ти поверхового будинку (а.с.53-55). За вказаними спірними договорами [PERSON] отримав від [PERSON] обумовлені в договорах грошові кошти в якості завдатку, про що свідчать відповідні розписки від 8 грудня 2014 року, видані [PERSON] (а.с.18,23,28,32,37,46,51,56) Згідно ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» українські суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Отже, в даному випадку саме Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області є належним національним судом для розгляду позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року). Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, відповідно до ст.265 ЦПК України. Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Всі укладені між відповідачами спірні договори стосуються нерухомого майна. Отже, потребують нотаріальної форми посвідчення в силу приписів ст.ст.635,657 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бити заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така сама позиція викладена у абз.4 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Враховуючи вищенаведені норми, суд доходить висновку, що оскільки відповідачі не посвідчили нотаріально спірні договори, то ці договори є нікчемними. За таких обставин, суд враховує позицію Верховного Суду України викладену в п.7 постанови Пленуму № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 13 ЦПК України. Жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України в заперечення позову відповідачі суду не надали, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, тому що спірні договори є нікчемними і позивач має право вимагати застосування наслідків недійсності нікчемних спірних договорів. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України та відносить до них 6343грн. 20коп. витрат позивача на сплату судового збору (а.с.1-9), які підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів в рівних частинах - по 3171грн. 60коп. з кожного відповідача (6343,2/2).

Outcome: approved