Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності на дві земельні ділянки по 0,25 га, які надані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: вул. Центральна, 2, с. Терни Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належали [PERSON], який помер 13.04.2013 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті чоловіка [PERSON], вона є спадкоємцем за законом спадкового майна двох земельних ділянок по 0,25 га, які надані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. До [PERSON] перейшло право власності на земельні ділянки відповідно до договору дарування від 05.12.2003 року, однак за життя спадкодавець не оформив належним чином право власності на землю. Земельні ділянки належали [PERSON] та [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ №000799, що виданий 20.01.1997 року Микілківською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №47, та державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ №000797, що виданий 20.01.1997 року Микілківською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №46. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса Котелевської державної нотаріальної контори, який повідомив, що позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки на імя спадкодавця державний акт на земельну ділянку не видавався, а також державному нотаріусу не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 28-30, 34). Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 10.03.2017 року (а.с. 32, 33), подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 31). Відповідач Микілківська сільська рада Котелевського району Полтавської області 05.05.2017 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 35). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Котелевська державна нотаріальна контора, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову та клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державних актів на право приватної власності на землю серії ПЛ №000799 та ПЛ №000797 від 20.01.1997 року, земельні ділянки надані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. При вирішення даної справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі за №6-253цс16, яка відповідно до приписів ч. 1, ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved