Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 25 лютого 2015 року між представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (лізингодавець) та позивачем (лізингоодержувач) був підписаний договір фінансового лізингу № 000739, предметом якого є транспортний засіб трактор МТЗ. До підписання договору фінансового лізингу представник відповідача надав позивачу банківські реквізити для здійснення платежу за договором № 000739, за якими був здійснений переказ коштів на рахунок відповідача у сумі 58 000,00 грн. Після ознайомлення з умовами договору фінансового лізингу та додатками до нього позивач не підписала додаток № 2 до договору специфікацію. Після підписання договору та оплати запропонованої представником відповідача суми в розмірі 58 000,00 грн. позивач зрозуміла, що сплачені нею кошти є не що інше, як адміністративний платіж, який не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг» і відповідно до укладеного договору фінансового лізингу «підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору незалежно від призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу». У додатку № 1 до договору адміністративний платіж визначений в розмірі 10% від предмета лізингу. Згідно договору фінансового лізингу адміністративний платіж не підлягає поверненню лізингоодержувачу, ні в разі виконання договору, ні у разі його розірвання і не є частиною вартості трактору (предмета лізингу). Адміністративний платіж не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів за змістом пунктів 1.7., 4.1., 9.7., 10.1., 12.1. договору фінансового лізингу, додатку № 1 та є окремим платежем. Перераховуючи на рахунок відповідача 58 000,00 грн. позивач вважала, що частково оплачує вартість трактору. В іншому випадку, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, позивач не погодилася б на сплату адміністративного платежу. Позивач була введена в оману щодо істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, позивач сплатила авансовий платіж у розмірі 58 000,00 гривень. Укладаючи договір фінансового лізингу позивач вважала, що відповідач має всі необхідні дозволи згідно законодавства. Як зясувалось відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, так як у Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про фінансову установу відповідача або отримання ним ліцензії для здійснення фінансової діяльності. Оскільки відповідач уклав договір фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії) та без мети настання правових наслідків, то є підстави для визнання його недійсним, згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України та застосування наслідків недійсності правочину, згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу укладений з відповідачем без нотаріального посвідчення. Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору фінансового лізингу про: 1) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); договір не передбачає відповідальності сторін за його невиконання, в тому числі за не поставку предмету лізингу; 2) встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 3.2.7., п. 12.1 ст. 12 договору); 3) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку і розірванням або невиконанням ним договору (п. 3.2.7., п. 12.1. договору); 4) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції (роботи, послуги) у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (п. 12.1., п. 3.2.6. та п. 3.2.7. договору); 5) несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договру. Згідно пункту 1.3. договору лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивач) на строк та на умовах, передбачених цим договором. Нечесною підприємницькою практикою, що вводить в оману, згідно п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважається відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку. Товар за який уже фактично позивач частково сплатила кошти 58 000,00 грн. не був пред'явлений для огляду, ні в день підписання документів та сплати коштів, ні згодом. Таким чином, відповідач ввів позивача в оману стосовно ціни предмета лізингу. Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Пункти 1.7. та 9.4. договору підпадають під визначення несправедливих умов договору, згідно з визначенням, яке міститься в п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказується, що несправедливим є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю/виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни. Окрім того, в пункті 3.2.1. міститься умова про те, що лізингодавець в будь-який момент має право вимагати додаткового забезпечення виконання зобов'язання порукою з боку юридичної чи фізичної особи. При цьому не вказується жодних умов/передумов для виникнення такого наслідку, що явно свідчить про дискримінаційний щодо споживача характер договору. Це свідчить про те, що умови договору є несправедливими. В п. 10.5. договору відповідач визначив право збільшувати лізингові платежі (які є істотною умовою договору фінансового лізингу) в односторонньому порядку, у випадку зміни податків та прирівняних до них платежів, без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що також відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем, згідно з п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У п. 12.1. договору також містить дискримінаційні положення, згідно яких споживач у випадку власної ініціативи про розірвання договору не отримує повернення адміністративного платежу, так як повинен сплатити штраф у розмірі 40 % від авансових платежів. Аналогічних чи схожих умов в договорі щодо відповідача не наведено. Це відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем, згідно з п. 4 та п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно пункту 1.4. договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4. договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності, що стосується якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Для позивача є несправедливою умова договору про адміністративний платіж, визначення якого міститься у визначенні термінів, пункті 12.1. договору, де зазначено, що адміністративний платіж у разі розірвання договору (як з ініціативи лізингодавця - п. 3.2.7 договору так і лізингоодержувача) не повертається. Визначений відповідачем у договорі адміністративний платіж у сумі 58 000,00 грн. є не співрозмірним з послугами щодо перевірки, розгляду та підготовки документів для укладення договору. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу: б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Таким чином, законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Договором фінансового лізингу передбачено комісію за супроводження договору, що є по суті іншими витрати лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та визначено адміністративний платіж, що не є частиною лізингових платежів. Оскільки за умовами договору (п. 1.7., п. 4.1.) виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, то наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Окрім того, договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування та відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно із ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми полягає в тому, що при укладенні із позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 58 000,00 грн. під виглядом платежу за договором. Насправді ці кошти за умовами договору не повертаються в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. В п. 5, п. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, то на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000739 від 25 лютого 2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача коштів у розмірі 58 000,00 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги, посилаючись на обставини викладені в заяві, та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений тричі судовою повісткою. За згодою позивача суд ухвалив про винесення рішення на підставі наявних у справі доказів та в порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи видно, що 25 лютого 2015 року позивач та відповідач уклали між собою договір № 000739 фінансового лізингу (а.с.6-13). За умовами укладеного між сторонами договору його предметом є транспортний засіб - трактор марки МТЗ, обєм двигуна Д 245 (а.с.6 на звороті). Згідно з п. 1.3. ст. 1 договору лізингодавець (відповідач) зобов'язався придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах договору та згідно чинного законодавства. В договорі зазначено, що він має три додатки, зокрема додаток № 1 графік сплати авансового внеску, додаток № 2 специфікація, додаток № 3 графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Як видно із матеріалів справи позивач підписала договір фінансового лізингу № 000739 та додаток № 1 до нього (а.с.13). Згідно додатку № 1 договору вартість предмету фінансового лізингу на день підписання договору становить 570 000,00 грн., авансовий платіж - 50,00 % або 6 636,36 американських доларів, щомісячний авансовий платіж - 719,70 американських доларів, адміністративний платіж - 10 %, комісія за передачу 3 %. Курс американського долара на дату підписання договору становить 33,00. Встановлено також графік погашення предмету лізингу в американських доларах. В примітці зазначено, що відповідно до ст. 524, ст. 533 ЦК України та п. 8.1. ст. 8 договору всі грошові зобовязання виконуються в гривнях (а.с.13). Копією квитанції № N0FWV38917 від 25 лютого 2015 року підтверджується те, що [PERSON] перерахувала на розрахунковий рахунок відповідача предоплату за фінансовий лізинг згідно договору № 000739 у сумі 58 000,00 грн. (а.с.13 на звороті). Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16 грудня 1997 року істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із договору фінансового лізингу видно, що в ньому зазначені: предмет лізингу (ст. 1 договору); строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу) (ст. 2 договору); права та обовязки сторін (ст. 3 договору); умови поставки та прийому передачі предмета лізингу (ст. 4); користування предметом лізингу (ст. 5); гарантійні зобовязання (с. 6 договору); вартість предмета лізингу (ст. 8 договору); сплата авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу (ст. 9 договору); сплата лізингових платежів (ст. 10 договору); умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) (ст. 11 договору); порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу (ст. 12 договору). Договором визначено терміни, що вживаються у договорі, зокрема адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за предмет передачі лізингу, комісія за супроводження договору, лізинговий платіж, перший платіж, платежі та інші. Щодо умов договору фінансового лізингу, які є несправедливими і порушують принципи рівності і добросовісності сторін. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору і відповідно до ч. 6 ст.19 цього Закону є підставою для визнання правочину недійсним. В ст. 12 договору встановлений порядок його розірвання, зокрема в п. 12.1. ст. 12 зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Визначивши в договорі фінансового лізингу штраф за розірвання договору на вимогу позивача (споживача) в розмірі 40 % від авансового платежу відповідач порушив принцип добросовісності і справедливості. Умовами договору передбачено, що у разі ініціювання розірвання договору позивачем йому не повертається повна сума авансового платежу. В той час як у разі розірвання договору за ініціативою відповідачем, він не несе ніякої відповідальності перед позивачем (споживачем), що свідчить про дисбаланс умов договору. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. У правовій позиції Верхового Суду України у справі № 6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). За змістом вступної частини договору, яка визначає терміни, п. 1.3. ст. 1 , п. 3.1.1. ст. 3 договору фінансового лізингу придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець у суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, реквізити та адресу якого зазначено в акті приймання - передачі предмета лізингу. Проте перелік суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють продаж предмета лізингу, у договорі відсутні. Згідно з п. 1.5. ст. 1 договору фінансового лізингу лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязаннями щодо продажу предмета лізингу. Згідно з п. 1.4. ст. 1 договору фінансового лізингу відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За це відповідає продавець. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4. ст. 1 договору фінансового лізингу суперечить ст. 808 ЦК України, згідно якої, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Проте спірний договір не передбачає солідарної відповідальності лізингодавця та покупця перед лізингоодержувачем, продавець не є стороною договору та не зазначений у ньому як субєкт підприємницької діяльності, що здійснює продаж предмету лізингу. Відповідач (лізингодавець) відповідає перед позивачем (лізингоодержувачем) солідарно з продавцем тільки за зобов'язанням щодо якості продажу предмету лізингу. У випадку продажу неякісного предмету лізингу, саме тоді коли виникає підстава для притягнення до відповідальності, лізингодавець відповідальності не несе. Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 12 договору фінансового лізингу, якою визначений порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафу, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В той час як відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем не передбачено, чим порушені вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року. В п. 12.13. ст. 12 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплати неустойки у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, компенсації всіх понесених витрат на реєстрацію і страхування предмета лізингу, при цьому сплачені лізингоодержувачем на виконання договору кошти не повертаються. За таких обстави суд вважає, що зазначені умови договору фінансового лізингу є несправедливими та такими, що порушують принципи рівності і добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Щодо відсутності у відповідача ліцензії, суті правовідносин між сторонами та недотримання нотаріальної форми договору. Згідно з п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ від 12 січня 2001 року адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. Право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надається фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями (ч. 1 ст. 5). Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг (ч. 2 ст. 5). Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (ч. 3 ст. 5). Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції (ч. 4 ст. 5). Як видно із договору фінансового лізингу авансовий платіж складає 50 відсотків від вартості предмета лізингу (п. 9.1 ст. 9), комісія за передачу предмета лізингу 3 % від вартості предмета лізингу (п. 9.8. ст. 9), адміністративний платіж - 10 % від вартості предмета лізингу (додаток № 1 до договору). Таким чином, умови договору передбачають попередню сплату більшої частини вартості товару перед його отриманням та вказують на те, що між сторонами виникли правовідносини, які відповідають адмініструванню фінансових активів для придбання товарів у групах, що є фінансовою послугою, згідно п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ від 12 січня 2001 року. Отже, назва договору фінансового лізингу не відповідає суті правовідносин, які виникли між сторонами. Оскільки договір, укладений між сторонами, по суті є фінансовою послугою, то згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ від 12 січня 2001 року діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Як видно із матеріалів справи договір фінансового лізингу не містить посилання на наявність у відповідача відповідної ліцензії. Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 799). Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 799). Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як видно із матеріалів справи договір, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою ст. 203 цього Кодексу (ч. 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3). Суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є недійсним, так як його недійсність встановлена законом, а саме: 1) він не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема умови договору порушують принцип добросовісності і справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 2) умови договору порушують принцип рівності сторін договору, які стосуються відповідальності сторін тим, що встановлюють жорстку відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання умов договору та не передбачають солідарної відповідальність лізингодавця та продавця перед лізингоотримувачем за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору; 3) відсутність у договорі та додатку № 1 переліку суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють продаж предмета лізингу; 4) відсутність у лізингодавця ліцензії на здійснення фінансових послуг; 5) недотримання сторонами договору вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування Оскільки договору фінансового лізингу визнаний судом недійсним, то відповідач зобовязаний повернути позивачу кошти у сумі 58 000,00 грн., які він одержав на виконання договору. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ст. 1 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданою фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Оскільки рішення постановлено на користь позивача, який звільнений від сплати судових витрат, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 580 грн. в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved