Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] у якій просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнати право власності на 1/3 частку цієї квартири. Такі позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вони із відповідачем за первісним позовом перебували у зареєстрованому шлюбі від якого в них народився син [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства та має особливі потреби у піклуванні. За час перебування у шлюбі з відповідачем поміж ними постійно виникали конфлікти та свари, останній не приділяв належної уваги дитині і сім'ї в цілому. Останні п'ять років уся сім'я знаходилася лише на її утриманні. За час спільного проживання у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 14.07.2003 року. У спірній квартирі проживає відповідач, разом з яким проживати вони не мають можливості. Продавати квартиру в цілому, або свою частину відповідач відмовляється. Згоди про добровільний поділ майна поміж ними не досягнуто. Відповідач не визнає її права на спірне майно. Вважає, що у зв'язку з тим, що з нею проживає дитина, яка є інвалідом з дитинства, та знаходиться на її повному утриманні, є підстави для відступлення від рівності часток та вважає за необхідне збільшити її частку при розподілі спірної квартири до 2/3. Відповідач [PERSON] не погодившись із первісною позовною заявою пред'явив до [PERSON] позов у якому просить суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], та визнати, що ця квартира є його особистою приватною власністю. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що дійсно вони із позивачкою за первісним позовом перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого народився син [PERSON]. Він не бажав розривати шлюб та припиняти сімейні стосунки, але таке рішення було прийнято в односторонньому порядку [PERSON] Їхня дитина дуже болісно переживала розлучення батьків. На даний час [PERSON] перешкоджає йому зустрічатися з сином. Він дійсно проживає у спірній квартирі, а [PERSON] проживає окремо із своїм новим чоловіком. Проте, обставини придбання спірної квартири на які вказує [PERSON] не відповідають дійсності оскільки квартира [ADDRESS] була придбана за його особисті кошти, які він виручив від продажу отриманої у спадок квартири в м. Ялта АРК. Частину коштів він позичив [PERSON], а частини коштів, що залишилися йому вистачало на придбання однокімнатної квартири в м. Дніпропетровську. Вони з відповідачкою потребували окремого житла, оскільки остання була вагітна. Коли він дізнався, що вони чекають двійню, він вирішив придбати квартиру більшої площі та підшукав варіант двокімнатної квартири. [PERSON] повернув йому позичені кошти та він придбав спірну двокімнатну квартиру за 40100,00 грн. Отже, за таких обставин стверджувати, що [PERSON] є співвласником спірної квартири немає підстав, оскільки квартира була придбана за його особисті кошти, отримані від продажу спадкового нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. До розривання шлюбу відповідачка визнавала той факт, що квартира була придбана за його кошти та є його особистою власністю. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили пред'явлений до [PERSON] позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник підтримали вимоги за зустрічним позовом та просили його задовольнити в повному обсязі, а у первісному позові просили відмовити. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені у зустрічній позовні заяві. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, сторони з 25 січня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2014 року. Під час шлюбу в сторін народилася дитина - син [PERSON], [INFO], який є інвалідом дитинства з народження. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2003 року [PERSON] купив у [PERSON] за 16424,00 грн. двокімнатну квартиру під номером 2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3786. 19.04.2005 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON]. Станом на 14 липня 2014 року ринкова вартість спірної квартири становить 321580,00 грн. В судовому засіданні встановлено, що у 2000 році [PERSON] дійсно отримав у спадок квартиру [ADDRESS], після смерті його бабусі [PERSON], померлої [INFO]. Зазначену квартиру [ADDRESS], [PERSON] 11 червня 2001 року продав [PERSON] за 41539 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу АРК. Свідок [PERSON] підтвердив, що дійсно він у 2001 році позичав кошти у [PERSON] в розмірі 26500,00 грн. на розвиток бізнесу, які він повернув останньому улітку 2003 року. Свідок [PERSON] підтвердила обставини на яких зауважував у позовній заяві та в судовому засіданні її син [PERSON] В судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] 23 травня 2003 року продала [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.05.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1738. Всі вищевказані документи, наявні у матеріалах справи в копіях, були досліджені у судовому засіданні та звірені із оригіналами. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі Пленум ВСУ №11 від 21.12.2007р.), здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За встановлених обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Суд доходить до висновку про поділ майна, що є спільною сумісною власністю сторін, про припинення їх права спільної сумісної власності на спірне майно, про визнання за сторонами права власності по ? частині квартири № 2 за адресою: [ADDRESS], за кожним із них. Обставини, передбачені ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України, що зумовили б збільшення частки [PERSON] у спільному майні не встановлені. Зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. На підтвердження вимог за зустрічним позовом [PERSON] зауважує на тому, що грошові кошти для придбання спірної квартири були ним отримані в рахунок продажу отриманої у спадок після смерті бабусі квартири, що розташована в м. Ялта. Проте, такі обставини не можуть бути враховані судом, оскільки як було встановлено у судовому засіданні [PERSON] перед придбанням спірної квартири у липні 2003 року, в травні цього ж року продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Як пояснила позивачка за первісним позовом, що коштів, які мав витратити її колишній чоловік [PERSON] на придбання спірної квартири станом на 2003 рік не вистачало, як на саму квартиру так і на її майбутній ремонт, у зв'язку з чим вона була вимушена продати свою власну квартиру по вул. Синельниківській в м. Дніпропетровську та вкласти частину коштів на придбання нової квартири разом із [PERSON] Наведені обставини, у сукупності, ставлять під сумнів твердження [PERSON] про те, що спірна квартира [ADDRESS] в 2003 році була придбана лише за грошові кошти, що належали йому особисто, у зв'язку з чим зустрічний позов про визнання спірної квартири особистою власністю [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Окрім того, з [PERSON] в дохід держави слід стягнути суму недоплаченого судового збору в розмірі 2972,20 грн.

Outcome: partial