Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про визнання дій страхової компанії неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначає, що 05.02.2014 року між нею та ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» укладено договір комплексного страхування № PLR0NBR-1415080. Предметом договору страхування є, зокрема, майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .05.06.2018 року о 03 год. 45 хв. трапилася аварія, а саме прорив труби в квартирі. Позивачем викликано аварійну службу ТОВ «Житлорембудсервіс» та повідомлено відповідача про настання страхового випадку. Також, нею надано страховій компанії довідку ТОВ «Житлорембудсервіс» про факт виклику, проте відповідач у виплаті страхового відшкодування їй відмовив. У зв`язку з викладеним, просить визнати дії ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» щодо відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірними та зобов`язати відповідача самостійно визначити розмір збитків, внаслідок настання страхового випадку та здійснити належний розгляд звернення з метою вирішення питання про здійснення виплати страхового відшкодування, у зв`язку з настанням страхової події. Відповідачем ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» подано відзив на позов. Зазначають, що позивачем в порушення умов договору не надано документів на підтвердження настання страхового випадку, зокрема акту про залиття квартири, передбаченого п. 2.3.6. «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», які затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76. Крім того, не надано документів, які б визначали розмір збитків. Щодо визнання дій ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, вказують, що такий спосіб захисту не передбачено нормами ЦК України та ЗУ «Про страхування». Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. Зазначає, що ані договором комплексного страхування , ані додатками до договору не передбачено надання акту про залиття квартири, передбаченого п. 2.3.6. «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», які затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76. Крім того, відповідно до п. 3.4. Умов страхування до договору страхування майна розмір збитку визначається страховиком самостійно і зазначається у страховому акті. Позивач [PERSON] надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути без її участі. Позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на позов. Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» просить розглянути справу без їх участі, у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.11,14 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із договорів. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. За змістом ст.3,6,627,629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05.02.2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та [PERSON] укладенодоговір комплексного страхування № PLR0NBR-1415080. Предметом договору страхування є, зокрема, майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. Відповідно до п. 6.1.1. договору страхування, страховим випадком за цим договором визнаються пошкодження водою внаслідок аварії опалювальної системи, систем пожежегасіння, водопроводу та каналізації. Проникнення води з сусідніх приміщень. 05.06.2018 року із застрахованим майном - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] трапилася страхова подія: пошкодження водою, про що позивачем в цей же день повідомлено страхову компанію. Укладаючи договір страхування, сторони погодили його умови і в п. 3.2. та 3.2.1 зазначили, що у разі настання страхового випадку страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про це протягом 48-годин, що і було виконано страхувальником. На підтвердження страхової події позивачем надано довідку ТОВ «Житлорембудсервіс» від 13.06.2018 року № 01-07/1602, відповідно до якої встановлено, що дійсно о 03 год. 45 хв. 05.06.2018 року зафіксовано виклик аварійної служби в виробничо-диспетчерській службі ТОВ «Житлорембудсервіс» мешканцями квартири [ADDRESS]. Фахівцями ТОВ «Житлорембудсервіс» вжиті заходи по ліквідації аварійної ситуації для уникнення негативних наслідків для споживачів послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території. Проте, листом за вихідним № 02.07.2018/003-Z1855PB700004O ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування [PERSON] на підставі п.4.2 та прав, передбачених п.1.4.1 умов Договору страхування, ненадання довідки та/або не підтвердження факту страхової події відповідними компетентними органами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування», за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплати страхувальникові або іншій особі, визначений у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Вирішуючи спори щодо відмови у здійсненні страхового відшкодування за договорами страхування, суд першої інстанції вірно керувався як ст. 991 ЦК України, так і ст. 26 Закону України «Про страхування», в яких визначено перелік підстав для відмови у страховій виплаті. Відповідно до ч. 2 ст. 991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Згідно зі статті 16 Закону України «Про страхування», стаття 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування. Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що 05 червня 2018 року у квартирі [ADDRESS] сталася аварійна ситуація, внаслідок чого відбулося пошкодження водою внутрішнього оздоблення квартири, таким чином відповідно до договору страхування та Закону України «Про страхування» наступив страховий випадок. Виходячи зі змісту ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про страхування» можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Також слід враховувати, що закон пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником. Аналогічні роз`яснення визначені у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно до яких передбачено, що з урахуванням змісту ст. 979 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Таким чином, за наявності факту своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку, ненадання страхувальником визначеного договором переліку всіх документів, що стосуються страхового випадку, не може бути підставою для відмови від здійснення страхової виплати. Отже, закон пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником. Доводи представника відповідача, про те, що позивачем в порушення п. 3.2 Умов страхування до договору страхування майна не надано акту про залиття квартири, передбаченого п. 2.3.6. «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», які затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, не заслуговують на увагу, оскільки договір комплексного страхування № PLR0NBR-1415080 та умови страхування не містять обов`язку надання такого акту. Також є безпідставними доводи відповідача, що позивачем не надано документів які б визначали розмір збитків, оскільки відповідно до п. 3.4. Умов страхування до договору страхування майна розмір збитку визначається страховиком самостійно і зазначається у страховому акті. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що відмова ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» у виплаті страхового відшкодування є неправомірною, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» самостійно визначити розмір збитків, внаслідок настання страхового випадку та здійснити належний розгляд звернення з метою вирішення питання про здійснення виплати страхового відшкодування, у зв`язку з настанням страхової події суд зазначає наступне. Згідно зі ст.ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Способи захисту субєктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Положеннями ст.16 ЦК України визначені способи захисту прав і законних інтересів сторін, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Так, при поданні позову особа повинна обрати конкретний спосіб захисту права передбачений законом, за допомогою якого суд відновить це право та/або притягне до відповідальності порушника. Якщо спосіб захисту права обраний у позові не передбачений законом і не приводить до відновлення порушеного права, то такий спосіб обраний неправильно, і судом такі вимоги не повинні задовольнятися. При цьому такий спосіб захисту права особи як «зобов`язати страхову компанію вчинити певні дії» не передбачений ст. 16 ЦК України, ні іншими законами. Таким чином суд приходить до переконання, що при подачі позову позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, а тому в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача самостійно визначити розмір збитків, внаслідок настання страхового випадку та здійснити належний розгляд звернення з метою вирішення питання про здійснення виплати страхового відшкодування, у зв`язку з настанням страхової події слід відмовити. Слід зазначити, що навіть у разі задоволення зазначених позовних вимог у спосіб не передбачений законом, якщо відповідач не побажає добровільно виконувати рішення суду, то в примусовому порядку таке рішення виконати буде неможливо, в результаті чого не буде відновлено порушене право позивача і не буде досягнуто мети правосуддя. На підставі викладеного та,

Outcome: partial