Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала з 01.04.2002 р. по 29.07.2016р. на ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва». Відповідно до наказу №57а-к від 29.07.2016р. позивача було звільнено з посади бухгалтера та нараховано компенсацію за невикористані відпустки з 25.05.2012р. по 29.07.2016р. за 100 календарних дні, що становить 17 238 грн. Однак, станом на 21.11.2016р. (день подання позову до суду) компенсацію за невикористані відпустки [PERSON] виплачено не було, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Позивач в судове засідання не з'явилася, її представник [PERSON] надала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю та просить суд розгляд справи провести у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить суд розгляд справи провести у відсутність представника відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чиінтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] відповідно до наказу №82к від 05.08.2002 р. її було прийнято на посаду бухгалтера в ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» (запис №6). В подальшому, наказом №27 від 16.02.2009 р. [PERSON] переведено на посаду заступника головного бухгалтера (запис №7). Відповідно до наказу №97 від 31.05.2012 року ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» перейменовано в ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» (запис №8). На підставі наказу №57а-к від 29.07.2016 р. [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (запис № 9) (а.с. 4, 7). Вищевказаним наказом №57а-к від 29.07.2016 року директор ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» [PERSON] зобов'язав бухгалтерію провести з [PERSON] повний розрахунок, у тому числі виплатити компенсацію за 100 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КзпП України) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з п. 7 вищевказаного Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Як вбачається з довідки про середню заробітну плату (дохід) №11, виданої 30.10.2016 р. ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту», [PERSON] працювала на даному підприємстві та загальна сума її доходу за період з липня 2015 року по червень 2016р. становить 61 538,92 грн., її середньоденна заробітна плата становить 172,38 грн. (а.с.8). Таким чином, враховуючи положення п. 7 Порядку, сума нарахованої компенсації за 100 календарних днів невикористаної відпустки становить 17 238 гривень (100 х 172,38). Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що у день звільнення з роботи (29.07.2016р.) відповідач, в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив належну позивачу компенсацію за 100 календарних днів невикористаної відпустки, яка становить 17 238,00 грн. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а відтак позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача слід стягнути на користь держави 551,20 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved