Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] була передана у приватну власність [PERSON] , [PERSON] та їх сину [PERSON] . У житловому приміщенні зареєстровані позивач, відповідачі та діти відповідачів. З 01.06.2015 [PERSON] та її діти, [PERSON] , [PERSON] , у вищевказаному житлі не проживають, комунальні послуги не сплачують, жодних особистих речей у житлі не мають. Всупереч установленому законом порядку, відповідачі, не проживаючи за своїм місцем реєстрації, не знялися з реєстрації за вищевказаною адресою. Через наявність реєстрації осіб, що зареєстровані у вказаній квартирі, але фактично тривалий час в ній не проживають, позивач вимушена сплачувати більші платежі за комунальні послуги, з розрахунку на всіх осіб зареєстрованих за адресою; відповідачі в свою чергу комунальні послуги не сплачують, тому що у квартирі фактично не проживають. Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою, обмежує конституційне право позивача - право власності, в зв`язку з чим вона не може розпорядитися власним майном, укласти договір оренди тощо. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.11.2019 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою, розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 17.06.2020 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю через порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: в позовній заяві вказано [PERSON] відповідачем. Проте, в позовних вимогах він не згадується. Таким чином, позов пред`явлено особі, від якої не потребується вчинення жодних дій. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, відповідач є співвласником спірного майна. Таким чином, [PERSON] зареєстрована за місцем проживання колишнього чоловіка, а [PERSON] та [PERSON] - за місцем проживання свого батька. [PERSON] та [PERSON] мають право проживати зі своїм батьком у його власній квартирі. А дід та баба не можуть і не мають право позбавляти їх права на проживання спільно з батьком. На цій же підставі їх мама, [PERSON] має право проживати спільно зі своїми дітьми. Відтак, позивач є неналежним позивачем у даній справі. Вимога про втрату права користування житловим приміщенням має бути висунута або усіма власниками, або тим власником, щодо членів сім`ї якого і виникають спірні правовідносини. Крім того, вважає за доцільне зазначити той факт, що вона та діти подружжя не проживають за зазначеною адресою не з власного бажання, а у зв`язку зі створенням умов, що унеможливлюють користування приміщенням. Дані умови було створено саме позивачем, за її ініціативи, і це є підставою для тимчасової відсутності за місцем реєстрації відповідачів. Виходячи із ситуації, що склалася, позивач за надуманими мотивами подала цей позов, порушуючи, як мінімум, права співвласника квартири, свого сина [PERSON] , який має право на сім`ю і має право на проживання з ним його неповнолітніх дітей. У даному випадку, підставою для проживання його дітей є їх реєстрація за місцем його реєстрації та проживання. [PERSON] , з урахуванням вимог СКУ, як мати дітей наділена правами та обов`язками щодо їх виховання має право проживати разом з ними, тим паче, якщо цьому не заперечує їх батько [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 26.01.2021 провадження по справі закрито за позовними вимогами [PERSON] у зв`язку зі смертю останнього. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача та відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома, заява про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходила. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати справи у його відсутність, при винесенні рішення повністю покладається на розсуд суду, враховуючи інтереси малолітніх дітей. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності в рівних частинах по 1/3 (а.с.18-22). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Южненським МВ ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) [PERSON] помер [INFO] . В зазначеній квартирі зареєстровані позивач, померлий [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] (а.с.23). Відповідно до акту від 08.07.2019 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] не проживають з 01.06.2015, їх особистих речей за місцем реєстрації не виявлено (а.с.24). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людині основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 ЦК України. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. За змістом статтей 71, 72ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Як роз`яснено у п.п.10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України`у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судому у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до ч.ч.4, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітніх дітей реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом частин 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає у спірній квартирі протягом багатьох років, оплату комунальних послуг не здійснює, та нею не доведено обставину, що їй були створені умови, які унеможливлюють користування спірною квартирою, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, визнавши її такою, що втратили право користування квартирою. Що стосується заявлених вимог до малолітніх дітей, то вони задоволенню не підлягають. При вирішенні даного спору, судом враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, відповідно до якої неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Доказів на підтвердження того, що малолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем не надано. Крім того судом враховано, що малолітні діти є членами сім`ї відповідача [PERSON] , який є співвласником спірної квартири та зареєстрований в ній. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв`язку із характером спірних правовідносин. Оскільки позивач залучив відповідача [PERSON] , але позовні вимоги до нього ним не заявлені, то суд розглядає позов в межах заявлених вимог.

Outcome: partial