Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом повернення його в попередній стан із підстав, викладених у фабулі позовної заяви. Просила зобов'язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належною їй коморою в підвалі у будинку [ADDRESS] шляхом повернення підвального приміщення загального користування під літ. II та підвального приміщення під літ. III у попередній стан згідно поверхового плану від 02 березня 1988 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 28.10.2014 року вона є власником ? квартири №8 будинку [ADDRESS] та комор у підвалі - 8,0 кв.м. та 3,1 кв.м. Наприкінці 2014 року з'ясувала, що належна їй комора в підвалі площею 8,0 кв.м. незаконно зайнята невідомою особою, про що з метою захисту свого права власності у лютому 2015 року звернулася до Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області із заявою про вчинення злочину. З матеріалів кримінального провадження їй стало відомо, що 28.09.2010 року Галицьким районним судом м. Львова було постановлене рішення, яким задоволено позов [PERSON] до Львівської міської ради, КП ЛОР «БТІ та ЕО», за участю третьої особи Департаменту містобудування ЛМР, про визнання права власності, на підставі якого [PERSON] приєднала до своєї квартири №1 будинку [ADDRESS] належну позивачці комору в підвалі цього будинку площею 8,0 кв.м. За результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] на зазначене судове рішення рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2016 року вказане рішення Галицького районного суду м. Львова від 28.09.2010 року скасоване, у задоволенні позову [PERSON] до Львівської міської ради, КП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру №1 в будинку [ADDRESS] загальною площею 43,3 кв.м. під нежитлове приміщення магазину - відмовлено. Зазначає, що, незважаючи на це, відповідачка продовжує користуватись належним їй нерухомим майном за відсутності законної підстави для цього, чим унеможливлює реалізацію позивачкою своїх прав власника майна щодо володіння, користування та розпорядження таким майном. Відтак, просить задоволити позов. У судовому засіданні позивачка та представник позивача позов підтримали у повному обсязі із підстав, викладених у фабулі позовної заяви. Просили позов задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначила, що вважає незаконними, безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги позивачки, оскільки останньою не надано суду необхідних належних та допустимих доказів, котрими така мотивує обставини, викладені в позовній заяві. [PERSON] посилається на порушення її прав, а саме порушення права власності, користування нежитловим приміщенням, котре їй належить. Також позивач вказує на те, що відповідач нібито незаконно привласнила належну їй комору в підвалі буд. [ADDRESS] площею 8,0 кв.м. Однак, [PERSON] не надано суду відповідно до законодавства обґрунтованих та законних доказів на підтвердження того, що саме підвальне приміщення, котре належить на праві власності й використовується [PERSON], належить їй. У своїй позовній заяві позивач в основному покликається на наступні докази: свідоцтво про право власності на кв. №8 в будинку [ADDRESS], витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, - згідно з якими їй на праві спільної часткової власності належать підвальні приміщення площами 8,0 кв.м. та 3,1 кв.м. Проте підтверджуючих доказів стосовно підвальних приміщень, котрі належить на праві власності та котрими користується [PERSON] до суду не представлено. Тому вважає позовну заяву необґрунтованою. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступних підстав. Судом установлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності (розмір частки - ?) належить квартира №8 (загальною площею 48,1 кв.м. та житловою площею 14,8 кв.м.) та комори в підвалі - 8,0 кв.м. і 3,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: [NUMBER] від 28.10.2014, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, індексний номер: 28727549 від 28.10.2014, наданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, слідує, що 03.09.2014 року було проведено державну реєстрацію зазначеного права власності; на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 16808251 від 28.10.2014, запис про право власності за №7495450 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 488043646101. На підставі Свідоцтва про право власності, індексний номер: 28726300 від 28.10.2014, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, 03.09.2014 року було проведено державну реєстрацію права власності; на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 16808251 від 28.10.2014, запис про право власності за №7495537 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зареєстровано право приватної спільної часткової власності (розмір частки - ?) на квартиру №8 (загальною площею 48,1 кв.м. та житловою площею 14,8 кв.м.) і комори в підвалі - 8,0 кв.м., 3,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] за [PERSON]. До того квартира №8 по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, Р. №6-1114, від 05.04.2007, виданого Першою Львівською державною нотаріальною конторою, належала на праві власності (частка власності - 1/1) [PERSON]. 18.04.2007 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та внесено відповідний запис №7495537 до реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з відомостями із зазначеного реєстру, загальна площа квартири становила 24,1 кв.м., житлова площа - 14,0 кв.м., квартира складалася з однієї житлової кімнати та кухні; комора в підвалі - 3,1 кв.м. Реєстраційний номер майна: 17752702, номер запису: 13404 в книзі: 23. На підставі свідоцтва про право власності, №6921 від 20.10.1993 року, виданого Львівською міською адміністрацією згідно з розпорядженням №1211 від 20.10.1993 р., квартира №9 (загальною площею 23,2 кв.м. та житловою площею 14,5 кв.м., що складалася з однієї житлової кімнати та кухні; комора в підвалі - 8,0 кв.м.) по [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON]. 07.12.2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та внесено відповідний запис до реєстру прав власності на нерухоме майно. Реєстраційний номер майна: 38491218, номер запису: 5876 в книзі. Номер запису про право власності: 1372281, реєстрація від 20.06.2013. Відповідно до Довідки №Ю.865, 28.08.2014 р., виданої Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ЛКП Центральне, згідно матеріалів інвентаризаційної справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 р. підвальні приміщення в будинку [ADDRESS] рахуються за: квартирою №1 - приміщення підвалу площею - 21,2 кв.м увійшли в загальну площу квартири; квартирою №8 - комора в підвалі - 3,1 кв.м., квартирою №9 - комора в підвалі - 8,0 кв.м. Згідно з Інвентаризацією підвальних приміщень в будинку [ADDRESS], від 15.12.2014 р. за №761, складеної ЛКП «Центральне», кв. №1 - н.пр. [нежитлов. приміщення] - приміщення підвалу під літ. ІV, ІІІ, ІІ, увійшли в загальну площу квартири - 21,2 м2; кв. 8 - під літ. Х пл. 3,1м2; кв. 9 - коморою в підвалі не користується (по прив. 8,0м2) станом на 15.12.2014. Згідно з Актом комісійного обстеження від 14.01.2015 р., складеним ЛКП «Центральне», при обстеженні встановлено, що приміщення під літ. ІІ, ІІІ, ІV - площею 21,2м2 увійшли у загальну площу квартири №1 (нежитлове приміщення), згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 28.09.2010 року (справа №2-2148 2010 рік), та використовуються даною квартирою; під літ. Х - у користуванні мешканців кв. 7, кв. 8, кв. 10; із заяв мешканців будинку на [ADDRESS] від 29.12.2014 р. гр. [PERSON] - кв. №4, гр. [PERSON] - кв. №7, підвальним приміщенням під літ. ІІІ - пл. 8,0м2 до 2012 року користувався колишній власник кв. №9 гр. [PERSON] Аналогічні покази надані гр. [PERSON], допитаною в якості свідка в судовому засіданні. Відповідно до повідомлення ЛКП «Центральне» за №0276 від 20.09.2017 р., по [ADDRESS] є 11 квартир з наступною нумерацією: 1 (нежитлове приміщення), 1а, 2, 2а (нежитлове приміщення), 3,4, 5, 6, 7, 8,10. Згідно листа-відповіді ЛКП «Центральне» на адвокатський запит від 21.09.2017 р. за №435, зазначене комунальне підприємство повідомляло наступне: - кількість квартир в будинку [ADDRESS] - є 11 квартир, з наступною нумерацією: 1(нежитлове приміщення), 1а; 2; 2а (нежитлове приміщення), 3,4, 5,6, 7, 8,10; - загальна площа підвальних приміщень будинку згідно поверхового плану від 02.03.1988 р., становить - 106,9 кв.м.; - з них: площа - 21,2 кв.м., увійшли в загальну площу приміщень квартири №1 (свідоцтво про право власності на приміщення, квартири [NUMBER] від 22.12.2011 р.); - приватизовано підвальних приміщень мешканцями будинку по [ADDRESS] - 49,70 кв.м. (довідка ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №70.865 від 28.08.2014 р.); - у користуванні підвальних приміщень мешканцями будинку - 36,0 кв.м. (копія інвентаризації підвальних приміщень додається). На плані підвалу Поверхового плану на будівлю літ. А-3 будинок [ADDRESS], складеного Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 02.03.1988 р., серед інших позначені приміщення: під індексом ІІ - площею 5,4 кв.м.; під індексом ІІІ - площею 7,3 кв.м.; під індексом ІV - площею 11,8 кв.м.; під індексом Х - площею 29,0 кв.м. Згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літера «А-3» по [ADDRESS], у графі «призначення частин приміщень» щодо вказаних приміщень зазначено «службові». Приміщень площами 8,0 кв.м. та 3,1 кв.м. на зазначеному поверховому плані не позначено. Вбачається, що квартира №8 по [ADDRESS] загальною площею 48,1 кв.м. із коморами в підвалі - 8,0 кв.м. та 3,1 кв.м. створена шляхом об'єднання двох об'єктів нерухомого майна - квартир під №8 та №9 у зазначеному будинку. Проте позивачем не представлено суду жодних правовстановлюючих та підставових документів щодо вказаного об'єднання, документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (чи доказів, що об'єкт нерухомого майна створено шляхом об'єднання без проведення будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення), технічних паспортів на об'єкти, що об'єднувалися, та технічного паспорта на новостворений об'єкт нерухомого майна. Адже, з огляду на збільшення площі квартири №8 по [ADDRESS] із 23,2 кв.м. до 48,1 кв.м. очевидною є обставина проведення реконструкції вказаної квартири. Оскільки, згідно п. 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року №295, реконструкція - це така перебудова, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. У результаті реконструкції об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо). Національним стандартом №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1442, передбачено, що приміщення - це частина внутрішнього об'єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу. Відповідно до Додатку Б Державних будівельних норм України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005, затверджених наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 №80, допоміжні/підсобні приміщення квартири - приміщення, призначені для гігієнічних або господарсько-побутових потреб мешканців (ванна, вбиральня, душова, приміщення для прання, кухня, комора), а також передпокій, внутрішньо квартирний хол, коридор тощо. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Отже, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями квартири мають співвласники цієї квартири. Водночас, у п. 2 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (та Додатку Б ДБН В.2.2-15-2005 Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення) визначено, що допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Визначення поняття спільне майно багатоквартирного будинку надано в ч. 2 ст. 382 ЦК України та продубльовано в п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до вказаних норм, спільним майном багатоквартирного будинку, зокрема, є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Відтак, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку мають співвласники цього житлового будинку. З наведеного вбачається розмежування на законодавчому рівні допоміжних приміщень квартир та допоміжних приміщень житлового будинку, виходячи як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень (функціональне призначення для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців; знаходження у ньому технічного обладнання будинку /інженерних комунікацій та технічних пристроїв, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо/, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; використання його чи якоїсь його частини для обслуговування будинку). Разом із тим, у фабулі позовної заяви позивач стверджує про порушення її прав власника (володіння, користування, розпорядження) на допоміжні приміщення належної їй на праві власності квартири. Проте, у прохальній частині позову просить усунути перешкоди в користуванні підвальними приміщеннями загального користування (допоміжними приміщеннями житлового будинку), хибно ототожнюючи зазначені поняття та їх правовий статус. Із фабули позову слідує, що позивач покликається на преюдиціальні, на її думку, факти, встановлені в рішенні апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року у справі №461/2148/10 провадження №22-ц/783/1714/16, яким було задоволено апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON]. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2010 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Львівської міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», з участю третьої особи Департаменту містобудування Львівської міської ради, про визнання права власності на самочинно реконструйовану кв.\~№1 в будинку [ADDRESS] загальною площею 43,3 кв.м. під нежитлове приміщення магазину - відмовлено. Ч. 3 ст. 61 ЦПК України визначено підстави звільнення від доказування, до яких відносять обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, та котрі не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом із тим, як про те роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Водночас, передбачене ч. 3 ст. 61 ЦПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших цивільних, адміністративних чи господарських справ. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч. 3 ст. 61 ЦПК України, учасник цивільного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами ст. 212 ЦПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої цивільної, адміністративної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Таким чином, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати спірні правовідносини і дійти власних висновків з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Аналогічна правова позиція наведена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2016 р. у справі К/800/37663/15. Відтак, у даному випадку, враховуючи мотиви судового рішення та правову кваліфікацію відносин, - надані в рішенні апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року, - суд не вбачає можливим виключення усіх зазначених позивачем обставин і фактів з кола тих, які підлягають доказуванню, та вважає, що такі підлягають перевірці судом. Судом установлено, що на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 22.12.2011 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом зазначеного управління від 22.12.2011 р. №2466-НЖ-Г, 27.01.2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на приміщення квартири №1 (загальною площею 43,3 кв.м.) в будинку [ADDRESS] та внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно; реєстраційний номер майна: 22610637. На підставі вказаного Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 22.12.2011 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 22.12.2011 р. №2466-НЖ-Г, 24.10.2013 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції було проведено державну реєстрацію та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 7855489 від 12.11.2013, про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на приміщення квартири №1 в будинку [ADDRESS] (загальна площа - 43,3 кв.м.; квартира згідно з наказом департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 06.05.2008 року №198 використовується як нежитлова); реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 209735646101; номер об'єкта в РПВН: 22610637; номер запису про право власності: 3340959. Зазначені наказ управлінням комунальної власності міської ради [NUMBER] від 22.12.2011 року, свідоцтво про право власності [NUMBER] від 22.12.2011 року та рішення державного реєстратора від 27.01.2012 року та 12.11.2013 року, - не оскаржувалися й не оскаржуються в судовому порядку, не визнавалися незаконним/протиправними, недійсними та не скасовувалися. Відтак, на переконання суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, графічних матеріалів із визначенням меж та індивідуальних ознак приміщень, користування котрими така прагне поновити. Окрім того, вимоги позивача не можуть бути задоволені без скасування зазначених актів та рішень, себто обраний спосіб захисту порушеного, на думку позивача, права не відповідає специфіці порушеного права й характеру правовідношення. Як убачається із п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 р. №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), судовий захист є одним із засобів правової охорони. Ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлюються способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Адже спосіб захисту суб'єктивного права встановлює визначений законом порядок забезпечення відновлення (визнання) порушених прав і одночасного правового впливу на порушника з метою відновлення порушеної майнової і немайнової сфери. Таким чином, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб без скасування права власності відповідача на спірний об'єкт нерухомого майна; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідача й інших осіб, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності,- суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, тому підстав для задоволення позову не вбачає.

Outcome: dismissed