Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача - [PERSON], [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Бахмутської райдержадміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якого просить суд визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.06.1998 року посвідченого державним нотаріусом Часів-Ярської державної нотаріальної контори Янюк\~С.В. Зазначає, що в зазначеному будинку зареєстровані відповідачі, які вже понад один рік не проживають в цьому будинку, їхніх особистих речей в будинку не має, комунальні платежі ними не сплачуються. Факт їх реєстрації в її будинку створює перешкоди у здійсненні нею права користування цим приміщенням, позбавляє її можливості оформити субсидію на житло інших правовідносин, і цим вона вважає, що порушуються її законні права. Позивач у судове засідання не з'явилась про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутності, просивши позов задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення заяви не заперечувала. Відповідач [PERSON], [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] в судове засідання не з'явились та не повідомили про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи були належно повідомлені у встановленому законом порядку. Відзив та заперечення проти позову від відповідачів не надходив, тому суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до договору дарування від 23.06.1998 року посвідченого державним нотаріусом Часів-Ярської державної нотаріальної контори Янюк С.В. та зареєстрованим в реєстрі за №850, власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно довіреності (РФ м. Смоленськ Пермський край) від 19.10.2017 року, посвідченої нотаріусом Солікамського нотаріального округу Пермського краю, Карповою Т.І., зареєстрованою в реєстрі за №Д1-241, [PERSON] уповноважила [PERSON], бути її представником у всіх компетентних органах, отримати Свідоцтво про право на спадщину, отримати всі грошові кошти, бути представником в управлінні Пенсійного Фонду РФ, вести справи в усіх судових органах, в державних, муніципальних адміністративних органах, підписувати від її імені заяви клопотання скарги в будь інстанції. Актом від 28.09.2018 року, складеним головою квартального комітету №8 Петренко О.М. у присутності сусідів-свідків: [PERSON] та [PERSON], встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані у будинку [ADDRESS], за вказаною адресою не проживають з 2017 року. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.ч.1, 2 ст.405 Цивільного кодексу України). Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі не є власниками спірного будинку, у ньому не проживають, особистих речей не зберігають, їх необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS].

Outcome: approved