Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований тим, що 22 березня 2012 року вона надала відповідачу в позику 3000 гривень строком до 01 травня 2012 року, що підтверджується відповідною розпискою. Вказуючи, що відповідач не виконала належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики, прострочила виконання зобов'язання та уникає з нею зустрічей, просила стягнути з останньої кошти в сумі 3180 грн. та судові витрати. У судове засідання позивач не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, однак подала до суду заяву, в якій вказала, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та просить справу розглядати за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомляла, заяву про розгляд справи без її участі не подавала. Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. За згодою позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Судом встановлено, що 22 березня 2012 року позивач [PERSON] надала у позику відповідачу [PERSON] 3000 гривень на строк до 01 травня 2012 року. На підтвердження отримання коштів у позику відповідач власноручно написала відповідну розписку, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 3), що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася, і підтверджує досягнення сторонами договору позики згоди відносно всіх його істотних умов. Строк виконання укладеного між сторонами договору позики настав 01 травня 2012 року, після чого ніяких змін до нього сторонами не вносилося та додаткових угод не укладалося. Відповідач [PERSON] взяті на себе за договором позики зобов'язання відповідно до вимог ст. 526 ЦК України належним чином не виконала, що виразилося у неповерненні нею позикодавцю отриманої суми позики. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права, а також виходячи із характеру спірних правовідносин, передбаченого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, меж заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для стягнення з відповідача неповернутої суми боргу, оскільки остання порушила умови укладеного із позивачем договору позики та не виконала належним чином взяті на себе зобов'язання. Аналогічні правові висновки наведено і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, прийнятій у цивільній справі про стягнення боргу за договором позики за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України і суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі, за своєю юридичною природою є грошовими зобов'язаннями, то суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нормами якої встановлено спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Разом з тим, не можна погодитися із розміром позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача три відсотки річних за порушення грошового зобов'язання у розмірі 180 грн. Враховуючи, що позика була надана відповідачу на строк до 01 травня 2012 року і вона її не повернула позивачу у вказаний строк, то з цієї дати має місце прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо повернення суми позики в розмірі 3000 грн., а тому, виходячи із періоду прострочення, за який позивач просила стягнути з відповідача три відсотки річних за порушення грошового зобов'язання (689 днів), на користь позивача підлягає стягненню 169 грн. 89 коп. (3000 грн. / 100% * 3% / 365 дн. * 689 дн. = 169,89 грн.). З огляду на вказане позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах даної справи немає і сторонами суду надано не було. Відповідно до положень ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України, п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача в користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. та витрати, пов'язані із наданням правової допомоги, в розмірі 250 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: partial