Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду із зазначеним позовом, після остаточного збільшення розміру позовних вимог від 04.11.2013р., (а.с, 149) просила - встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з 1996 року по [INFO], визнати договори дарування від 21.03.2012р., удаваними, а саме договорами купівлі-продажу, визнати, що житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] є спільною сумісною власністю її та [PERSON], визнати за нею право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності, визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON], змінити черговість одержання права на спадкування та надати їй право на спадкування разом із спадкоємцями другої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON], визнати право власності в порядку спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона з [PERSON], з 1996 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки і не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Під час перебування в фактичних шлюбних відносинах вона та [PERSON], придбали у [PERSON], [PERSON], житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS]. Разом із тим, між ними та колишніми власниками було укладено договори дарування, а саме [PERSON], [PERSON], подарували їй 1/10 частину домоволодіння, а [PERSON], отримав в дар 9/10 частин. На підтвердження того, що насправді укладено договори купівля-продажу, посилається на те, що [PERSON], та [PERSON], отримали від неї 58 000 доларів США саме за продаж будинку, про що ними було складено відповідну розписку. В подальшому, вона та [PERSON], здійснили державну реєстрацію права власності. З урахуванням зазначених обставин вважає, що оскільки договори дарування є договорами купівлі-продажу, отже майно набуте нею та [PERSON], є їх спільною сумісною власністю, а частки у праві спільної сумісної власності є рівними, таким чином їй, у праві спільної сумісної власності належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. [PERSON], помер [INFO], після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. Спадкоємців за заповітом та спадкоємців першої черги немає. Відповідачка [PERSON], є рідною сестрою померлого та як спадкоємець другої черги за законом, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вона, як жінка яка проживала із спадкодавцем однією сім'єю є спадкоємцем четвертої черги за законом. Також зазначила, що [PERSON], до смерті тривалий час хворів, потребував сторонньої допомоги тобто перебував у безпорадному стані та потребував допомоги. Вона, як дружина, надавала допомогу, доглядала хворого, матеріально забезпечувала, а тому вважає, що набула право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом [PERSON] Враховуючи те, що [PERSON], нотаріально посвідчила заяву про визнання позову та відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину, вважає, що має право на визнання права власності, в порядку спадкування за законом, на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], що належала [PERSON] Відповідачі [PERSON], та [PERSON], надали до суду заву про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що дійсно між ними та позивачкою, яка діяла від себе та в інтересах [PERSON], на підставі довіреності, фактично відбулася купівля-продаж належного їм будинку, що підтверджується їх розпискою про отримання коштів за продаж будинку (а.с. 185, 205). Відповідачка [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про місце та час його проведення повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою про повернення судової повістки без вручення, у зв'язку із не проживанням [PERSON], за місцем реєстрації (а.с. 217). Крім того, [PERSON], подано нотаріально посвідчену заяву про визнання позову та відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину (а.с. 103). Від Четвертої одеської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 220). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1996 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки, спільно виховували дітей [PERSON], від першого шлюбу, який був розірваний в 1980 році, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями свідків допитаних в судовому засіданні. В лютому 2012 року [PERSON], та [PERSON], маючи намір придбати приватний будинок 21.02.2012р., уклали з [PERSON], та [PERSON], договір про намір укласти угоду - договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], що належав подружжю [PERSON], та [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 26.12.2011р., попередньо домовившись про ціну будинку зазначивши її в розмірі 58 000 доларів США та передавши продавцям аванс в розмірі 16 000 грн., (а.с. 14). 21.03.2012р., [PERSON], що діяла від свого імені та від імені і в інтересах [PERSON], (на підставі нотаріально посвідченої довіреності) передала, а [PERSON], та [PERSON], прийняли за продаж зазначеного будинку раніше обумовлену суму коштів в розмірі 58 000 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання коштів складену [PERSON], (а.с. 16) та що визнано [PERSON], та [PERSON], згідно до надісланої до суду заяви (а.с. 185, 205). 21 березня 2012 року було укладено договір дарування 1/10 частини житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], між дарувальниками [PERSON], [PERSON] та обдарованою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 402 (а.с. 20). Того ж дня, 21 березня 2012 року було укладено договір дарування 9/10 частин житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], укладений між дарувальниками [PERSON], [PERSON] та обдарованим [PERSON], від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 399 (а.с. 17). Зазначені договори дарування були зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН» 09.04.2012 року (а.с. 18, 21). Також встановлено, що 05.03.2011 року, [PERSON], перебуваючи в рейсі, був знятий з борту пароплава «Нью-Йоркер» у зв'язку із тяжкою хворобою та госпіталізований до медичного закладу в Республіці Панама із діагнозом неконтрольований розвиток цукрового діабету, прояв синдрому діабетичної стопи (а.с. 60-72). Протягом півтора місяця [PERSON], перебував в медичному закладі на стаціонарному лікуванні, переніс три операції на стопі з видалення відмираючи тканин, та 15 квітня 2011 року був виписаний з лікарні та йому було рекомендовано користування милицями та переправлятися на територію України на інвалідному візку. З 26.04.2011 року по 21.06.2011 року [PERSON], продовжував лікування та перебував на лікарняному (а.с. 73-74). Після проведеного лікування загальний стан здоров'я [PERSON], дещо покращився, але у зв'язку із проведеними операціями на нозі він став інвалідом, самостійно обходити себе не міг та [INFO] [PERSON], помер, причина смерті: післяінфарктний кардіосклероз (а.с. 27-28). Отже, з квітня 2011 року по жовтень 2012 року, що встановлено в судовому засіданні, [PERSON], знаходився в безпорадному стані у зв'язку із тривалою хворобою та перенесеним інфарктом, а [PERSON], протягом цього часу піклувалася про нього, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу. Після смерті [PERSON], відкрилася спадщина на належне йому майно. [PERSON], заповіт не складав, спадкоємці першої черги за законом відсутні. Спадкоємцем другої черги за законом є рідна сестра померлого [PERSON], яка в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 124-131). Відповідно до ч. 2 ст. 13 КпШС України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. В силу п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Виходячи із вимог зазначених норм права, суд вважає можливим частково задовольнити вимоги [PERSON], в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме з 01.01.2004р., тобто з часу набрання чинності Сімейним кодексом України і по день смерті [PERSON], оскільки до 01.01.2004р., чинне, на той час, законодавство (зокрема КпШС України) такого поняття, як проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу не передбачало, а отже не породжувало ніяких прав і обов'язків у чоловіка і жінки як у подружжя, в тому числі щодо набутого ними майна, що з 2004 року передбачено ст. 74 СК України. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р., № 9, зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, обов'язковою умовою договору дарування є його безоплатність та відсутність, з боку обдарованого, дій як майнового так і немайнового характеру. Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, на підставі обставин встановлених в судовому засіданні, а саме встановлення оплатності вчинених правочинів, та згідно вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про те, що між [PERSON], [PERSON], з одного боку та [PERSON], в інтересах якого діяла [PERSON], з другого боку було вчинено саме договір купівлі-продажу 9/10 частини житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. Так само між [PERSON], [PERSON], з одного боку та [PERSON], з другого боку було вчинено договір купівлі-продажу 1/10 частини житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. Згідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що набуті за договорами купівлі-продажу [PERSON], та [PERSON], 9/10 та 1/10 частини житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] є їх спільною сумісною власністю, як майно набуте жінкою та чоловіком які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (ст. 74 СК України). Згідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Отже, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що частки [PERSON], та [PERSON], у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] є рівними тобто по 1/2 частині. Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне визнати за [PERSON], право власності на частку у праві спільної сумісної власності, а саме: право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], а також визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON], в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS], становила 1/2 частину. Отже, після смерті [PERSON], відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1260 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1264 ЦК України, встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. В силу ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. В силу ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Аналізуючи у сукупності наведені вимого чинного законодавства та на підставі обставин встановлених при розгляді справи, суд приходить до висновку про те, що [PERSON], є спадкоємцем четвертої черги за законом та в силу ст. 1259 ЦК України, набула право на зміну черговості та їй має бути надано право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом, тобто разом із [PERSON], яка є рідною сестрою померлого. А отже [PERSON], та [PERSON], мають право на спадкування в рівних частках, тобто по 1/4 частині житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. Враховуючи те, що [PERSON], у встановлений законом строк, звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], вона вже є такою, що прийняла спадщину, а саме 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], та зобов'язана отримати свідоцтво про право на спадщину і здійснити державну реєстрацію права (ст. ст. 1297, 1299 ЦК України). Отже в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд вважає можливим задовольнити вимоги [PERSON], частково, а саме визнати за [PERSON], право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], оскільки інша частина спадку, а саме 1/4 частина житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], вже прийнята рідною сестрою померлого [PERSON] Суд не приймає до уваги посилання позивачки [PERSON], та її представника про те, що [PERSON], у нотаріально посвідченій заяві відмовляється від отримання свідоцтва про право на спадщину з підстав наведених вище, крім того, звертає увагу на те, що подання заяви (як суду так і нотаріусу) про відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину не передбачено чинним законодавством та взагалі суперечить закону (ст. ст. 1297, 1299 ЦК України). З тих самих підстав, судом не прийнято до уваги і визнання позову [PERSON], щодо визнання за [PERSON], права власності на спадкове майно в повному обсязі, оскільки таке визнання суперечить вище наведеному закону. Наведений вище висновок суду, щодо прийняття або відмови у прийнятті спадщини ґрунтується також на висновках зроблених ВСУ в Постанові Пленуму від 30.05.2007 року № 7, зокрема в пункті 25 постанови викладено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь із спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитися усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкоємцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. З іншими вимогами та з інших підстав, [PERSON], до суду не зверталася.

Outcome: partial