Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючі свої вимоги тим, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS], на підставі договору дарування. У вказаному домоволодінні на сьогодні без її дозволу проживають відповідачі по справі, які перешкоджають їй, [PERSON], користуватися своєю власністю, оскільки вона немає ключів ні від воріт, ні від будинку. Крім того, позивачка зазначає, що попередній власник дозволив відповідачам мешкати у вказаному домоволодіння тимчасово до зміни власника, але останні, не дивлячись на її, позивача, наполягання та попередження про виселення, виселятися наміру не мають та продовжують мешкати у спірному будинку, хоча мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце мешкання за іншою адресою. Позивач просить усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] із вказаного домоволодіння, без надання іншого житла. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON], який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, з приводу чого надав письмові заперечення, які було додано до матеріалів справи. Зауважив на тому, що позивачка, його сестра, змусила [PERSON] - їх батька, переоформити на неї право власності на спірний будинок, в той час коли останній хворів. До того ж [PERSON] не зовсім здоровий психічно та не міг самостійно дійти того, щоб переоформити право власності на його будинок на ім'я позивача. Також [PERSON] зауважив на тому, що він приймав безпосередню участь в будівництві спірного домоволодіння тому має право на його частку, як власник. Між тим, позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, або визнання права власності на частку спірного домоволодіння останнім заявлено не було ні під час попереднього судового засідання, ні до початку розгляду справи по суті. Представник третьої особи в судовому засідання зауважив на тому, що підстав для заперечення проти позову не вбачає, тому просив вирішити спір на розсуд суду. [PERSON] в судове засідання не явилася, про дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, зі слів [PERSON] остання, його дружина, не може явилися в судове засідання за сімейними обставинами. Суд, зі згоди сторін по справі, що явилися, вважає за можливе розглянути справу за відсутності останньої. Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами по справі є будь які фактичні данні, на підставу яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини які мають значення для вирішення справи, ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказах, речових доказах, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаються одні та відхиляються інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення також закріплено і ст. 60 ч. 4 ЦПК України. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що у відповідності до договору дарування 03.12.2011 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 6020, [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], її право власності зареєстроване у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.12.2011 року за номером -32941713, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав № 32621549 ( ас. 5-7). На сьогодні у вказаному домоволодінні проживають відповідачі по справі, чого не було спростовано в ході судового розгляду справи. Позивачка наполягає на тому, що останні проживають у належному їй на праві власності домоволодінні без її згоди, на її вимоги та попередження про виселення не реагують, в будинок не пускають, чим порушують її права як власника, що явилося підставою для звернення до суду. Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Аналогічне положення міститься і в ч.1 ст.319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власній розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України) . Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. На теперішній час власником будинку є позивач - [PERSON] Згідно ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до положень ч. 2 ст. 64 ЖК України, відповідачі не є членами сім'ї позивача, але [PERSON] є членом сім'ї колишнього власника спірного домоволодіння [PERSON], тому нього на сьогодні немає права користування спірним будинком. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проживання відповідачів у домоволодінні [ADDRESS] значно обмежує позивача у здійсненні свого права власності, він не може користуватися житловим приміщенням для особистого проживання разом з сім'єю, що суперечить положенням ст.150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Оскільки відповідачі у добровільному порядку виселитися не бажають, своїми діями вони порушують права позивача, як власника майна, оскільки він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими такими, що підлягають задоволенню, оскільки на сьогодні відповідачами не доведено їх право на користування спірним домоволодінням, або про власності на його частку. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, на порушення приписів ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд вважає що відповідачами не доведено тих обставин, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог, а саме: не доведено того, що вони на законних підставам мешкають в спірному домоволодінні та мають право на мешкання в ньому і надалі. На підставі викладеного, ст. ст. 64,150,156 ЖК України, 16, 311, 316,317,319,321, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved