Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, уточнивши який вказала, що з 26.12.2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в якому у них народжилася дитина - Син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням суду від 16.01.2012 року. Відтоді [PERSON] з дитиною не спілкується, не проявляє батьківської турботи та не піклується про її розвиток та матеріальне забезпечення. Аліменти на утримання дитини не сплачує, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Крім того вказала, що з часу стягнення судом аліментів з відповідача на утримання дитини, остання підросла, часто хворіє, а на законодавчому рівні був змінений мінімальний розмір аліментів, які стягуються на дитину. Просила змінити розмір аліментів на утримання дитини, стягнувши їх з відповідача у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів з вересня 2010 року по липень 2019 року у розмірі 39686 грн. 16 коп. та позбавити його батьківських прав по відношенню до дитини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і в своїх поясненнях підтвердив викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином в силу п.4) ч.8 та ч.11 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився по невідомій причині, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву не надав. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, просили розгляд справи провести без їх участі, про що повідомили до суду письмовими заявами. Свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, пояснили, що [PERSON] проживав разом із позивачкою не тривалий період. Після розірвання між ними шлюбу, він покинув її з дитиною і з того часу жодної допомоги на утримання сина не надає, не приймає участь у його вихованні та не проявляє інтересу життям дитини взагалі. Позивачка перешкод у його спілкуванні із сином не чинить. Суд, відповідно до ст.280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, оскільки представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. (а.с.9). Заочним рішенням Буринського районного суду від 16.01.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 26.12.2009 року, розірваний (а.с.10). Вказаним судовим рішенням також встановлено, що з липня 2010 року [PERSON] проживає окремо, малолітня дитина мешкає з [PERSON] .. Зазначені обставини підтверджуються також довідкою про склад сім`ї позивачки та актом обстеження матеріально-побутових умов, з якої також вбачається, що позивачка та дитина проживають в селі Сніжки Буринського району Сумської області, для дитини позивачкою створені нормальні умови для її розвитку і проживання (а.с.17,18). Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 18.10.2010 року з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів виконавчого провадження №2-1864/2010 від 18.07.2019 року вбачається, що в період з 2010 - 2019 років відповідач жодного разу аліменти на утриманні дитини не сплатив і станом на 01.08.2019 року має заборгованість у сумі 130449 грн. 56 коп. (а.с.12-14). Згідно довідки Сніжківського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, дошкільний навчальний заклад Сніжківської сільської ради Буринського району Сумської області за три роки навчання [PERSON] його батько [PERSON] жодного разу не був в освітньому закладу, не цікавиться його успіхами та здоров`ям (а.с.16). Висновком органу опіки та піклування Буринської РДА встановлено доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини [PERSON] (а.с.20). Даючи оцінку наведеному, суд вважає встановленим, що відповідач систематично, протягом тривалого періоду не належно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до свого малолітнього сина, без поважних причин не піклується про стан його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участь в його матеріальному та фінансовому забезпеченні. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування про неї. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Пунктом 2 частини 1 статті 164 цього Закону встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У міжнародному та національному законодавстві (ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, ст.ст.51, 52 Конституції України, ст.ст. 2-4, 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року) закріплено принципи пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів та норми міжнародного права, фактичні обставини справи, враховуючи характер винної поведінки відповідача, наявність сумнівів у його волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки, суд приходить до висновку, що оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини свідомо нехтуючи ними, діючи в інтересах дитини, суд приходить до висновку, що збереження батьківства [PERSON] в теперішній час суперечить інтересам дитини, і до нього необхідно застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання зміни розміру аліментів та стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення їх сплати, суд зважає на таке. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов`язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів, суд, серед іншого, повинен врахувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів та наявність у платника аліментів інших дітей. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України в пунктах 17 та 23 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з часу стягнення аліментів з відповідача на утримання його малолітнього сина минув тривалий час. Дитина підросла і потребує значно більших витрат на своє утримання та створення належних умов, достатніх для її нормального фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, дитина з народження має вади здоров`я, у зв`язку з чим потребує систематичного медичного догляду, а позивачка має докладати додаткових зусиль для її належного забезпечення. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача, підлягає зміні на 1/4 частину його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, як зазначалося вище, матеріалами виконавчого провадження підтверджено, що в період з 2010 - 2019 років відповідач жодного разу аліменти на утриманні дитини не сплачував і станом на 01.08.2019 року має заборгованість у сумі 130449 грн. 56 коп. На час виникнення заборгованості зі сплати аліментів, станом на вересень 2010 року, діяла редакція статті 196 СК України, за якою при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від простроченої суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З 08.07.2017 року набрала законної сили нова редакція частини першої статті 196 СК України (Закон №2037-VІІІ від 17.05.2017 р.), за якою у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. При визначенні розміру пені суд погоджується із сумою заявленою до стягнення позивачкою (.с.19,20), наданий нею розрахунок пені не спростований відповідачем, розрахунок заборгованості по аліментах, наданий ДВС, ним також не оскаржений. На підставі викладеного, з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з вересня 2010 року по липень 2019 року в розмірі 39686 грн. 16 коп. Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн.40 коп., який вона сплатила при поданні позову. Також, враховуючи, що в силу п.3) ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка була звільнена від сплати судового збору за вимогами майнового характеру, а саме зміну (збільшення) розміру аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд вважає, що з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб по кожній вимозі, що становить 1536 грн.80 коп. (768,40х2=1536,80)

Outcome: approved