Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в обґрунтування якого зазначила, що згідно ордеру № 037651 від 23.06.1993 року на її імя ЖЕК Вовчанського агрегатного заводу була надана двохкімнатна квартира [ADDRESS], де вона проживала разом з колишнім чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] Після розірвання шлюбу, рішенням суду від 06.07.1995 року було визначено порядок користування вказаним житловим приміщенням, а саме: у її користування виділено кімнату розміром 17,7 кв.м., у користування [PERSON] виділено кімнату розміром 11,6 кв.м., кухня, ванна кімната, туалет та коридор залишені в спільне користування. В серпні 1995 року вона уклала шлюб із [PERSON] та в січні 1998 року у них народилася донька [PERSON], яка також була зареєстрована за даною адресою. Закріплена за нею частина квартири 02.07.1999 року була приватизована в рівних долях на неї та її дітей - [PERSON] та [PERSON] Вона разом зі своїм чоловіком придбали квартиру [ADDRESS], де і проживають по цей час. Після того, як вона зі своєю сімєю виїхали зі спірної квартири, замкнувши двері своєї кімнати, [PERSON] почав здавати житло у найм без її згоди, квартирантами було вибито скло у дверях її кімнати та було відкрито замок. Після чого вона намагалася встановити металеві двері у кімнату та одразу встановити також і вхідні двері, але відповідач, [PERSON] відмовився в грубій формі. У вересні 2008 року [PERSON]встановив нові вхідні двері без її згоди та на неодноразові прохання надати ключі від цих дверей відмовлявся, що порушувало її права у користуванні своєю власністю. [PERSON], встановивши нові вхідні двері, створив перешкоди і позбавив можливості користуватися її та її сімю житловим приміщенням. Вона за весь час оплачувала послуги з теплопостачання та послуги «Житлосервіса», однак позбавлена була проживати у квартирі. Вона та її діти понесли як матеріальну так і моральну шкоду. Просила зобовязати [PERSON] видати їй дублікат ключів від вхідної двері квартири № 33 будинку № 60 у м. Вовчанську Харківської області, тим самим усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням їй та членам її родини; враховуючи неприязнене відношення з боку [PERSON] до неї та членів її родини, враховуючи, що на вказаній житловій площі [PERSON] не проживає на протязі більш ніж 20 років, зобовязати [PERSON] вибрати альтернативне рішення з продажу, викупу долі другого власника або розподілу приміщень загального користування на двох власників (кухню закріпити у власність за [PERSON], ванну та туалет, з коридором, у власність [PERSON]В.); стягнути на її користь з [PERSON] суму сплачених судових витрат; стягнути на її користь суму відшкодування моральної шкоди, повязаного з неможливістю використання власного житла (син зі своєю родиною змушений проживати на орендованій квартирі) та образами членів її родини у розмірі 35000 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 28 серпня 2017 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявлять вимог на предмет спору, залучені [PERSON] та [PERSON]. Позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зазначила, що [PERSON] здавав в оренду квартиру без її згоди. Квартирантами було вибито скло в її кімнату, відкрито двері та кімната була засипана сміттям. Потім [PERSON] змінив вхідні двері. Їй, як співвласниці квартири, [PERSON] ключі від вхідних дверей ніколи не передавав, можливо передавав ключі для її сина, який також є співвласником. Коли вона зустріла [PERSON] у травні 2015 року та попросила дати запасні ключі від дверей, то [PERSON] відмовив їй, та вона змушена була звернутися в міліцію. Вовчанський відділ міліції не зміг допомогти їй з цього питання та запропонував звернутися до суду для вирішення цього спору. Весь час вона оплачувала комунальні платежі за свою частину квартири. При визначенні суми моральної шкоди, виходила з факту проживання її сина з сімєю у зйомному житлі на протязі 5 років, незважаючи на те, що він також є власником частини квартири [ADDRESS], а [PERSON] встановивши нові двері, перешкоджає проживанню її родині в даній квартирі. Під час судового розгляду відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки іншого житла у власності він не має. В даній квартирі зареєстрований та фактично проживає. Ніяких перешкод у користуванні квартирою він не чинив. Змінивши вхідні двері у квартирі він передав позивачці комплект ключів. Третя особа [PERSON] під час судового розгляду просив задовольнити позовні вимоги, зазначивши, що його мати [PERSON] та він позбавлені можливості користуватися спірною квартирою, оскільки його батько [PERSON] чинить в цьому перешкоду не надає їй ключі від вхідних дверей. Він та його мати змушені проживати в іншому житлі. Третя особа [PERSON] просила задовольнити заявлені позовні вимоги, вважаючи їх обґрунтованими. Зазначила, що у її матері [PERSON] ключів від спірної квартири не має, а тому потрапити до вказаного житла вона не може. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, позивачу ЖЕК Вовчанського агрегатного заводу була надана двохкімнатна квартира [ADDRESS], де вона проживала на той час з чоловіком [PERSON] та спільним сином [PERSON] Після розірвання шлюбу, рішенням суду від 06.07.1995 року було визначено порядок користування вказаним житловим приміщенням, а саме: у користування [PERSON] виділено кімнату розміром 17,7 кв.м. у квартирі [ADDRESS]; в користування [PERSON] виділено кімнату розміром 11,6 кв.м у квартирі [ADDRESS]; кухня, ванна кімната, туалет та коридор залишені в спільне користування (а.с. 6). [PERSON] 03 квітня 1996 року, а [PERSON] та члени її сімї [PERSON], [PERSON] 30 грудня 1998 року отримали право власності на частину спірної квартири (а.с. 7, 35). Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ № 273964, виданого Вовчанським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області 22 серпня 1995 року, позивач одружилася з [PERSON] (а.с.44). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-ВЛ № 045723 виданого 21 лютого 1998 року Вовчанським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області у позивачки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] 21 січня 1998 року народилася донька [PERSON] (а.с. 45). Згідно довідки виданої правлінням ОСББ «Вовчанськжитлосервіс» від 12 червня 2017 року за № 100, [PERSON], належить частина квартири площею 28,8 кв.м за адресою: [ADDRESS]. На її імя в ОСББ «Вовчанськжитлосервіс» відкритий особовий рахунок 5493 і щомісячно нараховуються внески на утримання житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 61 грн. 92 коп. Заборгованість по внескам на утримання житлового будинку і прибудинкової території станом на 01 червня 2017 року відсутня (а.с. 54). Згідно довідки виданої Вовчанським підприємством теплових мереж від 12 червня 2017 року за № 189, [PERSON], належить частина квартири площею 28,8 кв.м за адресою: [ADDRESS]. На її імя у Вовчанському підприємстві теплових мереж відкритий особовий рахунок 1181. Заборгованість за теплову енергію станом на 12 червня 2017 року відсутня (а.с. 55). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 372 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. ст. 355, 391 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється виключно за згодою всіх співвласників. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як зазначив під час судового розгляду [PERSON], у 2008 році він встановив новий замок у вхідні двері спірної квартири. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він передав дублікат ключів від встановленого замку саме для [PERSON], матеріали справи не містять. Позивач та третя особа [PERSON] зазначили, що [PERSON] ніяких дублікатів ключів для позивача не передавав, а тому коли вона намагалася потрапити до своєї частини квартири, вона була позбавлена цієї можливості, через відсутність у неї ключів. Згідно змісту заяви та повідомлення начальника РВ ГУМВС України в Харківській області від 19.06.2015 року, правоохоронним органом проводилась перевірка по фактам, викладеним у зверненні [PERSON] щодо перешкод у користуванні належній їй частині квартири [ADDRESS] з боку [PERSON] (а.с. 65-68). Під час судового розгляду відповідач погоджувався передати позивачу дублікат ключів від вхідної двері квартири, однак вказаного не зробив, що також свідчить про небажання останнього усунути вказані перешкоди. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність перешкоди з боку [PERSON] у розпорядженні та користуванні належною [PERSON] частиною квартири, порушені її права підлягають захисту, шляхом зобовязання відповідача не перешкоджати [PERSON] в користуванні належній їй частини квартири [ADDRESS]. При цьому вимога про надання дублікатів ключів від вхідної двері не підлягає задоволенню, оскільки вказана вимога є складовою частиною виконання рішення суду в частині усунення перешкод, не є способом захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер. Пунктом 5 даної Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно розяснень, наданих у п. 9 даної Постанови, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням обставин справи, того, що неправомірні дії [PERSON] призвели до втрати позивачем нормальних життєвих звязків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, остання була позбавлена можливості користуватись власною частиною квартири на протязі з 2008 року, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна [PERSON], слід визначити у розмірі 3000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В задоволенні позовних вимог щодо зобовязання [PERSON] вибрати альтернативне рішення з продажу, викупу долі другого власника або розподілу приміщень загального користування на двох власників суд вважає необхідним відмовити, оскільки право власника майна [PERSON] є безумовним правом останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1280 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial