Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Продмаркет» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини. Позивач вказав, що 28.01.2016 року її було прийнято до ТОВ «ТД Продмаркет» на посаду головного бухгалтера. 19.07.2016 р. позивача було звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «ТД Продмаркет» за власним бажанням. Позивач зазначив, що ні в день звільнення, ні в подальшому і до теперішнього часу розрахунку по заробітній платі з нею проведено не було. Вважає необхідним стягнути з відповідача середній заробіток за термін затримки виплати заробітної плати за період з 19.07.2016 р. по 25.04.2018 р., що відповідно становить: за травень 2016р. - 19 робочих дні; заробітна плата - 3165,25грн.; червень 2016р. - 19 робочих дні; заробітна плата - 3165,25грн., а отже середньоденний заробіток за 1 робочий день за травень 2016р.- червень 2016р. становить:(3165,25 грн.+3165,25грн.): 38 робочих дні = 166.60 грн. за 1 робочий день. Позивач надав розрахунок, а саме вказав, що в липні 2016р. - 8 робочих днів; серпні 2016р. - 22 робочих дні; вересені 2016р. - 22 робочих дні; жовтені 2016р. - 20 робочих днів; листопаді 2016р. - 22 робочих дні; грудені 2016р. - 22 робочих дні; січні 2017 р. - 20 робочих днів; лютому 2017р. - 20 робочих днів; березні 2017р. - 22 робочих дні; квітні 2017р. - 19 робочих днів; травні 2017р. - 20 робочих днів; червні 2017р. - 20 робочих днів; липні 2017р. - 21 робочий день; серпні 2017р. - 22 робочих дні; вересні 2017р. -21 робочий день; жовтні 2017р. -21 робочий день; листопаді 2017р. - 22 робочих дні; грудні 2017р. - 20 робочих днів; січні 2018р. - 21 робочих днів; лютому 2018р. - 20 робочих днів; березні 2018р. - 21 робочих днів; квітень 2018р. - 17 (по 25.04.2018р. включно), а всього 443 робочих днів помножено на 166,60грн. (середній заробіток за робочий день), що відповідно становить - 73803,80 грн. Позивач вказав, що заробітна плата до звільнення була важливим джерелом доходів у її родині, незважаючи на те, що роботу вона виконувала сумлінно, відповідально і в строк, заробітну плату за виконувану нею роботу вона не отримувала. Дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати у період роботи на підприємстві, не проведення з нею розрахунків при звільненні - поставили її у дуже скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Позивач вказав, що був вимушений неодноразово звертатися до відповідача за своєю заробленою заробітною платою, суттєво скоротити свої звичні витрати, через що почала постійно нервувати, так як через вкрай скрутне матеріальне становище вимушена була позичати кошти на забезпечення власних елементарних побутових потреб. У зв'язку із постійними затримками виплат усіх належних їй від підприємства сум вона відчувала моральні страждання, втратила нормальні життєві зв'язки, була змушена економити на забезпеченні власних елементарних потреб, не мала змоги вчасно оплачувати комунальні послуги, була змушена позичати кошти у сторонніх осіб. Через постійне нервове напруження, почалися проблеми зі здоров'ям. 26.07.2016р. вона почала лікуватися амбулаторно. У зв»язку з наведеним позивач прохає стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, в подальшому в судове засідання не з»явилися, надав судові заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання уточнених позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, при подальшому розгляду справи в судове засідання не з»вився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи. Суд, заслухавши учасників розгляду справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача в період з 28.01.2016 року по 19.07.2016 року на посаді головного бухгалтера. Відповідно до наказу №5-К від 19.07.2016 року позивач звільнився з посади 19.07.2016 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КзПП України, що підтверджується записами в його трудовій книжці. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Статтею116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата усіх належних йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що остаточний розрахунок із заборгованості по заробітній плати передбачений ст. 116 КЗпП України при звільненні позивача проведений відповідачем не був. Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14.12.2017 року по цивільній справі № 310/148/17, яке 22.03.2018 року постановою Апеляційного суду Запорізької області було залишено без змін, позов [PERSON] до ТОВ «ТД Продмаркет» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку було задоволено частково, а саме стягнуто з ТОВ «ТД Продмаркет» на користь [PERSON] 1234, 28 грн заробітної плати та 1125, 20 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього 2359, 48 грн; у задоволені решти позовних вимог було відмовлено. Таким чином, судом встановлено, що остаточного розрахунку із заборгованості по заробітній платі з [PERSON] на день розгляду справи -25.04.2018 року здійснено не було. Позивачем здійснений розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень ст.117 КЗпП України станом на 25.04.2018 року, який за 443 робочі дні затримки за період з 19.07.2016 року по 25.04.2018 року складає 73803,80 грн., виходячи із середньоденного заробітку - 166,60 грн. Суд, перевіривши розрахунок, проведений позивачем відповідно до п.2, п.5, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, вважає його правильним, а позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобов'язань відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73803,80 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб одноразову або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи положення вищезазначених норм закону, характер страждань [PERSON], їх період, матеріальний стан, а також принципи розумності і справедливості, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 гривень. Заперечення відповідача, а саме, що середній заробіток необхідно стягнути не з дати звільнення позивача, а з дати винесення постанови Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2018 року, суд не взяв до уваги, оскільки вони суперечать положенням ст. 117 КЗпП України. Не впливає на розгляд справи по суті і та обставина, що позивача [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності і вона повинна відшкодувати відповідачу майнову шкоду у розмірі, який перевищує розмір середнього заробітку, оскільки відповідач не позбавлений права звернутися з відповідним позовом до [PERSON] На підставі ст.141ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1167,20 грн. На підставі ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», п. 2, п. 5, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 і

Outcome: partial