Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 14.08.2008 року по 01.12.2014 року вона працювала сортувальником 1 класу в Центрі оброблення і перевезення пошти у Донецькій дирекції УДППЗ «Укрпошта». 1 грудня 2014 року відповідач повідомив її про звільнення за згодою сторін з 01.12.2014 року, видав трудову книгу та наказ про звільнення. Але такої згоди вона не давала, тому підстав для такого звільнення у відповідача немає. При розрахунку в день звільнення їй в порушення ст. 116 КЗпП України, не виплатили заробітну плату за відпрацьований час за жовтень 2014 року в сумі 554, 73 грн., а також компенсацію за невикористану відпустку за 7 календарних днів. Вона вважає, оскільки до дня звернення до суду з нею не проведений повний розрахунок, відповідач повинен сплатити їй середню заробітну плату за період вимушеного прогулу. Крім того, вважає, що неправомірними діями керівництва підприємства їй заподіяні моральні та фізичні страждання, які полягають у тому, що у зв'язку з тим, що не виплачувалась заробітна плата вона не мала можливості нормально існувати, харчуватись та покупати необхідні для життя речі, а безпідставне звільнення за згодою сторін без її згоди не дає їй можливості знайти гідну роботу. Просила суд зобов'язати відповідача звільнити її з роботи з 31 грудня 2014 року в зв'язку зі скорочення чисельності або штату працівників по п. 1 ст. 40 КЗпП України; стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку, компенсацію за затримку виплати заробітної плати та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 27 квітня 2015 року позов [PERSON] до Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 554,73 грн. (п'ятсот п'ятдесят чотири грн. 73 коп.), компенсацію за невикористану відпустку в сумі 229,11 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 грудня 2014 року по 27 квітня 2015 року у розмірі 3305,73 грн. (три тисячі триста п'ять грн. 73 коп.) та моральну шкоду у розмірі 200,00 грн. (двісті грн. 00 коп.). Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позову відмовлено. З вказаним рішенням в частині стягнення грошових коштів не погодилась Донецька дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» та оскаржила його в апеляційному порядку, так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи. Внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, суд виніс рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи. Суд не врахував таку об'єктивну обставину, як неможливість надати документи (відомості про зарплату, розрахунок середнього заробітку, тощо) в зв'язку з не допуском працівників «Укрпошти» до ЦОПП збоку НВФ ДНР. Судом не з'ясовано питання працевлаштування позивачки та отримання заробітної плати або допомоги по безробіттю, які повинні враховуватися при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, апелянт зазначає, що заробітна плата позивачу була повністю виплачена готівкою, тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Суд також безпідставно стягнув заробітну плату за жовтень в розмірі 554,73 грн., не враховуючи розпорядження №85 від 20.11.2014 року. У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Позивач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надала заяву про слухання справи за її відсутністю, просила рішення Дзержинського міського суду від 27.04.2015 року залишити без змін. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача та її представника. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд перевіряє законність рішення в цій частині. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що з 14.08.2008 року по 01.12.2014 року позивачка працювала сортувальником поштових відправлень та виробів друку 1 класу в Центрі оброблення та перевезення пошти у Донецькій дирекції УДППЗ «Укрпошта» (а.с. 8-9). З наказу (розпорядження) №411-к від 01.12.2014 року вбачається, що позивачку було звільнено з роботи по ст. 36 п. 1 КЗпП України за згодою сторін. Компенсація невикористаної відпустки за період з 14.08.2014 року по 01.12.2014 року складає 7 календарних днів (а.с. 11). Відповідно наказу №397 від 28.11.2014 року припинено роботу з 01.12.2014 року у населених пунктах, визначених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085 діяльність безбалансових виробничих підрозділів Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта», а саме: … Центру оброблення та перевезення пошти (м. Донецьк) (а.с. 12 та зв. стор.). З довідки №74 від 03.12.2014 року видно, що позивачка працювала у відповідача на відповідній посаді та з червня 2014 року по жовтень 2014 року отримала відповідну заробітну плату, у листопаді 2014 року заробітна плата не нарахована (а.с. 10). Суд, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що позивач довів свої вимоги в частині спору про заборгованість по заробітній платі у розмірі 554,73 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 грудня 2014 року по 27 квітня 2015 року у розмірі 3305, 73 грн., компенсацію за невикористану відпустку - 229, 11 грн. та моральну шкоду у розмірі 200,00 грн. В інший частині позов не доведений. Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні погодитися не можна. Стягуючи з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 року у розмірі 554,73 грн., суд першої інстанції керувався доведеністю її позовних вимог в цій частині, але це не відповідає фактичним обставинам справи. Суд не звернув увагу на відомості, що викладені в довідці про середню заробітну плату від 3 грудня 2014 року, де зазначено, що в період з червня по жовтень 2014 року була нарахована певна заробітна плата, з якої сплачені страхові внески за розрахунковий період, у тому числі за жовтень 2014 року. Страхові внески сплачені застрахованою особою до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття. А відповідно до п.п. 168.1.2. статті 168 Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Виходячи з цього вбачається, що заробітна плата позивачеві за жовтень 2014 року була сплачена відповідачем в повному обсязі, і будь-яких переконливих доказів іншого позивачкою не надано. Тому підстав для задоволення позовних вимог і цій частині не вбачається. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що при звільненні відповідач не повністю розрахувався з позивачкою, тому що не сплатив їй компенсацію за невикористану відпустку за період з 14.08.2014 року по 01.12. 2014 року за 7 календарних днів,що передбачено наказом №411/к від 01.12.2014 року (а.с. 11). Тому суд правильно застосував правила ст. 117 КзпП України і зробив правильний висновок про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Підстав для відмови позивачу у задоволенні позову в цій частині у суду не було. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягуючи з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 3305,73 грн., суд керувався вимогами ст. 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 і виходив з розрахунку 101 робочого дня помножені на середньоденний заробіток у розмірі 32 грн. 73 коп. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що в рішенні суд вірно послався на необхідність дотримання вимог Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, але при цьому неправильно їх застосував. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Приймаючи до уваги, що позивачка звільнилася 01 грудня 2014 року, то при визначенні середньоденної заробітної плати необхідно враховувати заробітну плату за листопад та жовтень 2014 року. Згідно довідки відповідача (а.с. 10) позивачка у листопаді 2014 року не працювала і заробітна плата їй не нараховувалася. Таким чином, для визначення середнього заробітку необхідно взяти жовтень 2014 року (554,73 грн.), кількість робочих днів у жовтні склала 23, і середньоденна заробітна плата позивачки складе 24,118 грн. (554,73 грн. : 23 дні). Суд першої інстанції помилково вказав, що кількість робочих днів за період затримки розрахунку має бути розрахована з 01 грудня 2014 року, оскільки позивачка звільнена з цієї дати, а день звільнення є останнім днем роботи. Тому розрахунок визначається за період з 02 грудні 2014 року по 27 квітня 2015 року. Кількість робочих днів визначена судом правильно і складає 101 день. Виходячи з цього, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 2435,99 грн. (24,118 грн. х 101 день), і ця сума має бути стягнута з відповідача. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову щодо стягнення компенсації моральної шкоди з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача, то висновок суду першої інстанції про задоволення цих вимог є вірним. За таких обставин, доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачкою наявності заборгованості, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки наявний в матеріалах справи наказ №411/к від 01.12.2014 року (а.с. 11) підтверджує невиплату на день звільнення позивачці компенсації за невикористану відпустку за період з 14.08.2014 року по 01.12.2014 року за 7 календарних днів. Крім того, відповідач в наказі №397 від 28.11.2014 року (а.с. 12) наказав начальникам безбалансових виробничих підрозділів, що припиняють діяльність, не виплачувати компенсацію за невикористані дні відпусток та вихідну допомогу у зв'язку із тяжким фінансовим становищем Донецької дирекції. Доказів виплати позивачці заборгованості компенсації за невикористану відпустку відповідач суду не надав. Також є безпідставним довід скарги про те, що судом не з'ясовано питання працевлаштування позивачки та отримання заробітної плати або допомоги по безробіттю, які повинні враховуватися при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки стаття 117 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не містить вимог щодо зменшення компенсації на суму заробітної плати, отриманої за новим місцем роботи. Інших доводів апеляційна скарга не містіть. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції в частині спору про спору щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та закону. Тому відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для його скасування в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно пункту 2 частини 2 ст. 4 Закону у разі подання позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 12 постанови №10 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно із частиною третьою статті 6 Закону №3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» на 1 січня 2015 року установлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 1218 гривень. Враховуючи, що судом було задоволено як майнові, так і немайнові вимоги позивача, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,20 грн. (243,60 грн. + 243,60 грн.).

Outcome: partial