Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 2 в будинку № 13 на вул. Л.Українки у м. Мукачево. Свої вимоги мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач, її колишній чоловік, не проживає в квартирі з 2014 року у звязку з чим, вважає його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача в квартирі створює їй незручності, додаткові витрати на їх утримання, порушує її право, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у звязку з чим просить позов задовольнити Позивач в судове засідання не зявився, подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримала, просили їх задовольнити з наведених підстав у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до довідки № 454, виданої КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» 25.03.2014 року № 454 квартира № 2 в будинку № 13 на вул. Л.Українки у м. Мукачево на праві власності належить [PERSON] Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності від 31.03.2015 року[ADDRESS] в будинку № 13 на вул. Л.Українки у м. Мукачево на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2015 року. Також встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2017 року шлюб, зареєстрований 05.08.1989 року між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Таким чином слід прийти до висновку, що квартира № 2 в будинку № 13 на вул. Л.Українки у м. Мукачево була придбана позивачем в період шлюбу. Як передбачено в ст. 60 СК України, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В ст. 57 СК України визначено умови, за яких майно, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Оскільки як встановлено судом, що квартира № 2 в будинку № 13 на вул. Л.Українки у м. Мукачево придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу, будь-яких доказів про те, що така придбана за кошти, які належали позивачу особисто, відсутні, слід прийти до висновку про те, що квартира може мати правовий статус спільного майна подружжя. Також судом встановлено, що згідно з листом виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.04.2017 року № 01-14/4558, [PERSON], [INFO], зареєстрований в квартирі № 2 в будинку № 13 на вул. Л.Українки у м. Мукачево. Факт реєстрації місця проживання відповідача в квартирі також підтверджується копією будинкової книги. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрований в [INFO] як член сімї (чоловік) власника будинку та з її згоди. З огляду на це, слід прийти до висновку про те, що відповідач набув право на користування будинком у законний спосіб зі згоди власника як член його сімї. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Як передбачено ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Одночасно суд також звертає увагу на наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як передбачено ч. 1 ст. 156 ЖК України, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також в ч. 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, до кола яких також відноситься і відповідач на момент її реєстрації в будинку. Крім того, також визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До того ж в ст. 157 ЖК України визначено, що членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином законодавством чітко визначено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє особу права користування приміщенням і може бути таке право може бути втрачено з визначених законом підстав. При цьому суд враховує наступне. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами зокрема ст.ст. 405, 406 ЦК України. Так сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Із врахуванням наведеного, саме нормами ст. 405 ЦК України визначено термін, протягом якого за членом сімї власника житла зберігається право на користування житлом і такий визначений в один рік. В той же час, суду не представлено належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт відсутності [PERSON] без поважних причин понад один рік в квартирі [ADDRESS]. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що в судовому засіданні позивачем не доведено та відповідно судом не встановлено факт відсутності [PERSON] квартирі [ADDRESS] більше одного року, а також те, що [PERSON] набув право користування квартирою як член сімї власника, а іншої угоди про порядок користування цією квартирою при його вселенні не було, до того ж квартира може мати правовий статус спільного майна подружжя, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed