Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що відповідно до заповіту від 23.06.2010 року, посвідченого виконкомом [PERSON] сільської ради та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №96, вона є спадкоємцем [PERSON], який помер 29.06.2010 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку №27 з господарськими будівлями, що знаходиться по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області; земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0337 га, розташованих по вул. Зарічній, 29, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області; грошових внесків з нарахованими відсотками та компенсацією, що зберігаються у філії Шаргородського ТВБВ №10001/041 АТ «Державний ощадний банк». У 2011 році вона отримала свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки та грошові внески, проте право власності на житловий будинок не оформляла, так як відсутні правовстановлюючі документи, видані на імя спадкодавця [PERSON], який успадкував майно після смерті цивільної дружини [PERSON] відповідно до заповіту від 05.04.1989 року, посвідченого секретарем Рахнівсько-Лісової сільської ради і зареєстрованого в реєстрі за №32. Вступивши у права спадкоємця, [PERSON] скористався правом на безоплатну приватизацію земельних ділянок та отримав відповідні правовстановлюючі документи. В 2014 році в провадженні Шаргородського районного суду Вінницької області перебувала справа №152/222/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, [PERSON], з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Відділу Держземагенства у Шаргородському районі, ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ, [PERSON] про визнання недійсними державних актів та їх скасування. Ухвалою суду у цій справі від 13.03.2014 року витребувано ряд документів, у тому числі інвентарну справу на будинковолодіння. 27.03.2014 року при ознайомленні представника [PERSON] з матеріалами вказаної справи, було знайдено копії оспорюваних правовстановлюючих документів свідоцтва про право особистої власності без номера на жилий будинок на імя [PERSON] про право власності на 1/2 будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові та свідоцтва про право особистої власності без номера на жилий будинок на імя [PERSON] про право особистої власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району, які видані [PERSON] сільською радою та зареєстровані в Могилів-Подільському МБТІ в реєстрову книгу №9 за реєстровим номером 1446. Вважає, що строки на оскарження двох свідоцтв вона не пропустила, оскільки дізналася про їх існування у березні 2014 року. Житловий будинок №27 по вул. Зарічній, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області був побудований [PERSON] та його цивільною дружиною [PERSON] у 1957 році за їх спільні кошти. Станом на момент побудови будинку дозвільних документів закон не вимагав. Будівництво здійснювалося у період проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, за їх спільні грошові кошти та спільними зусиллями, що, на її думку, підтверджується даними погосподарських книг та наявністю у них спільного бюджету та майна. Відповідно до розяснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 року за №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 ЗУ «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються Згідно із ст.17 ЗУ «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, та виходячи із пункту 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їх спільної сумісної власності, якщо придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї; якщо інше не встановлено угодою між ними. У звязку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сімєю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці, а частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного із сторін. Згідно з даними погосподарського обліку, головою двору рахувалиася [PERSON] та її батько [PERSON], який помер 30.11.1976 року, а [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, вступивши в оперативне управління спадковим майном. Невідомо яким чином [PERSON] зазначений головою 1/2 двору після смерті [PERSON], оскільки останній заповітів не залишав, а спадкоємцем першої черги після його смерті була дочка [PERSON] У 1957 році питання набуття права власності регулювалося Указом Президії ВР СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який втратив чинність на підставі Указу Президії ВР СРСР від 22.02.1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно із ст.1 Указу від 26.08.1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 [PERSON] від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Вказані вище правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року. Пунктами 6, 7 та 10 вказаної [PERSON] встановлено, що одним із правовстановлюючих документів на будинок, збудований після видання Указу 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Підставою для видачі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що видане [PERSON] сільською радою народних депутатів без номера від 27.08.1998 року на імя [PERSON] про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові, та свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що видане [PERSON] сільською радою на імя [PERSON] про право особистої власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, які зареєстровані в Могилів-Подільському МБТІ в реєстрову книгу №9 за №1446, було рішення виконкому [PERSON] сільської ради народних депутатів №123 від 21.05.1987 року. Проте, з довідки [PERSON] сільської ради вбачається, що такого рішення не існує, із належно завіреної копії вказаного рішення, яка витребувана адвокатським запитом, неможливо встановити, що саме цим рішенням було дозволено оформлення права власності [PERSON] та [PERSON] Крім того, свідоцтво про право особистої власності на будинок, видане 27.08.1998 року на імя [PERSON] після її смерті, оскільки остання померла 01.08.1991 року, тобто вона не могла не тільки отримати свідоцтво, а й звернутися з проханням про його видачу. Вважає свідоцтва про право на спадщину недійсними з наступних підстав. Статтею 66 ЗУ «Про нотаріат», чинного на час видачі свідоцтв, передбачено, що на майно, яке переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Місцем відкриття спадщини визнається останнє місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме місцезнаходження майна або основної його частини. У свідоцтвах про право на спадщину зазначено лише спадкове майно, що розташоване у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області. Згідно зі свідоцтвами про смерть спадкодавців та довідок [PERSON] сільської ради, останнє місце проживання спадкодавців зазначене вул. Зарічна, 27, с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, тому процедуру оформлення спадщини мала здійснювати державна нотаріальна контора, що за територіальністю обслуговує Шаргородський район. Вищевказані свідоцтва про право на спадщину порушують її права, оскільки позбавляють права на спадщину на житловий будинок, який збудований [PERSON], що є спадкоємцем за заповітом [PERSON], проте незаконно усунутий від спадщини. Ці свідоцтва оформлені з порушенням ст.526 ЦК України (в ред. 1963 року) і ст.ст.25, 66 ЗУ «Про нотаріат». Просить визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на будинок, видане [PERSON] сільською радою народних депутатів Шаргородського району Вінницької області б/н від 27.08.1998 року на імя [PERSON] про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області; визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, видане [PERSON] сільською радою народних депутатів Шаргородського району Вінницької області б/н від 27.08.1998 року на імя [PERSON] про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29.08.1997 року Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №1704; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17.09.2010 року Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №1-1785; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її батька [PERSON], який помер 30.11.1976 року; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті 01.08.1991 року [PERSON] Т.С.; встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1949 року по 01.08.1991 року; встановити факт придбавання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Зарічна, 27, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом побудови внаслідок їх спільної праці; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], право власності на житловий будинок №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області під літерою «А», загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 53,5 кв.м., з господарськими будівлями веранду під літерою «а», літню кухню під літерою «Б», прибудову під літерою «б», погріб під літерою «В», огорожу під №1; стягнути солідарно з відповідачів на її користь понесені нею та документально підтверджені судові витрати. 16.10.2015 року представником позивачки [PERSON] [PERSON], подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій остання, крім іншого, просить також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18 квітня 2014 року Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-263 про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, в обґрунтування якої зазначила, що після подання позову до суду було надано копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.04.2014 року, виданого на імя [PERSON], яке, на думку позивачки, є незаконним та має бути скасованим, зважаючи на те, що у позовній заяві позивачка просить визнати недійсними правовстановлюючі документи попередніх власників, як незаконні. В судовому засіданні 15.03.2016 року представник позивачки [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог [PERSON], зокрема, в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 квітня 2004 року Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-263 про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, оскільки з витребуваних судом документів було встановлено, що [PERSON] не є власником 1/2 частини спірного житлового будинку, а свідоцтво про право на спадщину стосується іншого майна. В судовому засіданні 01.12.2015 року позивачка [PERSON] пояснила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, надавати пояснення особисто відмовляється, так як надала доручення представляти її інтереси [PERSON] та [PERSON], про що подала також і письмову заяву (а.с.149 т.ІІ), та просила подальший судовий розгляд проводити у її відсутності, про що подала заяву 02.12.2015 року (а.с.158 т.ІІ). Представники позивачки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити в повному обсязі. Суду пояснили, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем [PERSON], який проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON], та частково оформила свої спадкові права на спадщину. Проте, у березні 2014 року позивачка дізналася при розгляді в Шаргородському районному суді справи №152/222/14-ц про наявність свідоцтв про право власності на будинок №27 по вул. Зарічній, в с. Рахни-Лісові на імя [PERSON] та її сина [PERSON], по 1/2 частині будинку на кожного, якими порушуються права спадкодавця [PERSON] Тому позивачкою не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, так як про порушене право спадкодавця, а як наслідок і про своє порушене право на оформлення спадщини на вказаний будинок, остання довідалася тільки у 2014 році, оскільки правовстановлюючих документів на спірний будинок в неї та спадкодавця не було. Ці правовстановлюючі документи знаходилися у відповідачів. Також, представники позивачки пояснили, що свідоцтва про право власності на житловий будинок №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові від 27.08.1998 року, видані на імя [PERSON] на 1/2 будинку та на імя [PERSON] на 1/2 будинку є сфальсифікованими та підлягають визнанню недійсними, оскільки [PERSON] не був ні власником, ні користувачем 1/2 будинку, і, крім того, не існує рішення [PERSON] сільської ради, на підставі яких ці свідоцтва видавалися, та, до того ж, свідоцтво на імя [PERSON] видане через 7 років після смерті останньої. Свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON], видане на імя [PERSON] на 1/2 спірного житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину, видане після смерті [PERSON] на імя дружини [PERSON] на 1/2 частину спірного житлового будинку, також підлягають визнанню недійсними, враховуючи, що підставою для їх видачі є сфальсифіковані свідоцтва про право власності. Крім того, представники позивачки пояснили, що [PERSON] залишила два заповіти, якими зробила заповітне розпорядження щодо свого майна. Так, у 1984 році вона видала заповіт, яким все своє майно і все, на що матиме право, заповіла відповідачці [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) С.М., а у 1989 році видала заповіт, яким все своє майно і все, на що матиме право, заповіла співмешканцю [PERSON] Для оформлення спадщини після смерті [PERSON] відповідачкою [PERSON] відповідач [PERSON] сільська рада видала довідку, що спадкоємцем за заповітом є [PERSON], а за законом [PERSON], тоді як про заповіт на імя [PERSON], який був виданий пізніше і який змінив попередній заповіт та повинен братися до уваги нотаріусом при оформленні спадщини, сільська рада не повідомила, у звязку із чим [PERSON] оформила спадщину на 1/2 будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові незаконно. Відмови [PERSON], спадкоємця [PERSON] за заповітом, не існує, і, до того ж, він автоматично прийняв спадщину, так як проживав із спадкодавцем, що підтверджується дослідженими погосподарськими книгами. Враховуючи, що є порушення закону при оформленні спадщини [PERSON], то свідоцтво про право на спадщину останньої на 1/2 житлового будинку слід визнати недійсним. Так як [PERSON], дружина [PERSON], після смерті останнього, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, оформила право на іншу 1/2 частину спірного будинку, а свідоцтво про право власності спадкодавець отримав незаконно, то і це свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним. Також, представники позивачки пояснили, що [PERSON], співмешканець останньої [PERSON], з яким вони проживали однією сімєю з 1949 року по 01.08.1991 року, спочатку проживали з батьком [PERSON] [PERSON] Спірний будинок з господарськими будівлями вони будували спільно шляхом спільної праці всіх трьох зазначених осіб. Погосподарський номер кілька разів розєднувався та зєднувався, що було викликано діючим на той час законодавством щодо ведення погосподарського обліку. Головою господарського двору по вул. Зарічній, 27 в с. Рахни-Лісові, значиться [PERSON] і у власності цього двору є 1/2 частина житлового будинку, а головою двору, що має у власності іншу 1/2 частину цього ж будинку, значиться [PERSON] Проте, після смерті [PERSON] у 1976 році його донька [PERSON] прийняла спадщину, так як проживала з батьком на одному погосподарському номері та в одному будинку. [PERSON] взагалі не був зазначений у погосподарському обліку по спірному будинку на час смерті [PERSON] Вважають, що оскільки спірний будинок №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові будувався за рахунок спільної праці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у 1957 році, вони є співвласниками будинку, то після смерті [PERSON] його частку успадкувала [PERSON], а після смерті останньої весь будинок успадкував за заповітом [PERSON], так як заповіт [PERSON] на його імя не визнано недійсним. Оскільки [PERSON] є належним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, то вважають, що слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на спірний будинок за позивачкою та стягнути з відповідачів солідарно судові витрати. Крім того, представник позивачки [PERSON] просить винести окрему ухвалу, яку направити в правоохоронні органи, про виявлення факту вчинення злочину підроблення документів (ст.358 КК України), відповідачкою [PERSON] та працівником Могилів-Подільського МБТІ [PERSON], яка проводила реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку за кожним на [PERSON] та [PERSON], достовірно знаючи, що [PERSON] померла на час реєстрації права власності за нею, і до того ж, знаючи, що рішення, на підставі якого видавалися свідоцтва про право власності, не існує. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] при розгляді справи покладається на вирішення суду. Суду пояснила, що працює у [PERSON] сільській раді з 1984 року. Їй достовірно відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю до смерті [PERSON], в чому вона неодноразово пересвідчувалася, коли здійснювався подвірний обхід, а також щороку на [PERSON] вона приходила вітати [PERSON], як учасника та ветерана Великої Вітчизняної війни. [PERSON] в будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові не проживав з того часу, як виїхав вчитися і оселився у м. Жашкові. У спірному будинку проживали тільки [PERSON] та [PERSON] Також, їй відомо, що [PERSON] залишила два заповіти, один у 1984 році на онуку [PERSON], а в 1989 році на [PERSON] Примірники заповітів є в [PERSON] сільській раді, вони не визнані недійсними, не скасовані і не відмінені спадкодавцем. Їй не відомо, з яких причин сільською радою було видано довідку в Жашківську державну нотаріальну контору після смерті [PERSON] про те, що спадкоємцем останньої за заповітом є [PERSON], а за законом син [PERSON], та не вказано про наявність пізнішого заповіту від 1989 року на імя [PERSON] Також, їй не відомо, з яких причин спадщина оформлялася у Жашківській державній нотаріальній конторі, оскільки [PERSON] завжди проживала в с. Рахни-Лісові, не знімалася з реєстраційного обліку, що видно по погосподарських книгах, їздила періодично до сина, де і померла в м. Жашкові, проте, все її майно знаходилося в с. Рахни-Лісові. Так само, їй не відомо, яким чином видані сільською радою оспорювані позивачкою свідоцтва про право власності на житловий будинок №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові на імя [PERSON] і [PERSON] по 1/2 частині будинку. У свідоцтвах допущено помилку при посиланні на рішення, яке є підставою для їх видачі. У с. Рахни-Лісові, як і у всьому Шаргородському районі, інвентаризація будинків розпочалася у 1987 році, тому помилково зазначено, що підставою видачі оспорюваних свідоцтв про право власності є рішення [PERSON] сільської ради, оскільки інвентаризація житлового фонду в селах району проводилася на підставі рішення Шаргородської районної ради і рішення від 21.05.1987 року за №123 якраз і є рішенням районної ради. Відповідач та представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним. Також, вважає, що право власності його батька [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові не можна оспорювати та вважати, що воно набуте безпідставно, тільки з тієї підстави, що останній не проживав у с. Рахни-Лісові, а проживав у м. Жашкові. За цієї ж умови вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, яке видано на імя дружини останнього, а його матері [PERSON], спадщину після смерті якої прийняв він та частково оформив свої права. [PERSON] є його сестрою і також вважає позов безпідставним. Його та [PERSON] бабуся [PERSON] розпорядилася своєю власністю, залишивши заповіт на імя [PERSON], тому остання спадщину після смерті бабусі оформила на законних підставах. Про наявність заповіту бабусі [PERSON] на імя [PERSON], йому нічого не відомо. До грудня 2016 року його та [PERSON] інтереси представляв адвокат [PERSON], від послуг якого він відмовився, а також останній відмовився представляти інтереси [PERSON] у цій справі. Проте, він підтримує заяву, яку подавав адвокат [PERSON], будучи його представником, про застосування позовної давності у цій справі, так як вважає, що позивачка [PERSON] пропустила строки позовної давності при зверненні в суд, оскільки спадщину після смерті [PERSON] оформила ще в 2011 році, а до суду звернулася тільки тепер. Представник третьої особи КП «Могилів-Подільське МБТІ» [PERSON] при розгляді справи покладається на вирішення суду. Суду пояснив, що 27.08.1998 року в БТІ поступило замовлення від [PERSON] про виготовлення технічної документації для оформлення спадщини на будинок №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові. Така документація була виготовлена. Також, було зареєстровано в реєстрову книгу №9 свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаного будинку на [PERSON] та свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку на [PERSON] Вказані свідоцтва видані органом місцевого самоврядування [PERSON] сільською радою, тому не було підстав відмовити у реєстрації права власності. В 1987 році в Шаргородському районі розпочалася загальна інвентаризація житлового фонду, тому органи місцевого самоврядування на підставі рішення Шаргородської районної ради видавали свідоцтва про право власності тим особам, які по погосподарському обліку на час інвентаризації значилися головами дворів. З цих же підстав видані оспорювані позивачкою свідоцтва про право власності. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не зявилася, викликалася та повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи через свого представника [PERSON], який і отримував для передання їй позовну заяву з додатками. Щодо розгляду справи у відсутності відповідачки [PERSON] сторони та їх представники не заперечували. Представник третьої особи Жашківської державної нотаріальної контори в судові засідання не зявився. Сторони та їх представники не заперечували щодо розгляду справи у відсутності представника третьої особи. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29.06.2010 року в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №177319, виданим виконкомом [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області (а.с.18 т.І). [PERSON] по день смерті, що сталася 29.06.2010 року, постійно проживав та був зареєстрований в [INFO] на вул. Зарічна, №27, що підтверджується довідками виконавчого комітету [PERSON] сільської ради за №18 від 15.01.2013 року (а.с.52 т.ІІ) та за №15 від 26.03.2015 року (а.с.179 т.ІІ), поясненням представника [PERSON] сільської ради [PERSON], яка, крім того, пояснила, що нумерація будинків по цій вулиці змінювалася, тому в різний час в погосподарському обліку будинок, в якому проживав [PERSON] мав номери 29, 35. На випадок своєї смерті [PERSON] зробив заповітне розпорядження. Так, відповідно до заповіту від 23.03.2005 року, що посвідчений в [PERSON] сільській раді і зареєстрований в реєстрі за №96, усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і все, що буде належати на день смерті і на що він матиме право за законом, [PERSON] заповів [PERSON], що підтверджується заповітом (а.с.148 т.І), який на день смерті спадкодавця не змінено та не скасовано, згідно з відміткою на ньому, зробленою уповноваженим працівником сільської ради. Також, вказаний заповіт не визнано недійсним і не скасовано в судовому порядку, що підтверджується рішенням Шаргородського районного суду від 30.08.2016 року у справі №152/418/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, [PERSON] про визнання недійсними заповітів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] (а.с.63-66 т.ІІІ). Таким чином, спадкоємцем майна померлого [PERSON] за заповітом від 23.03.2005 року, посвідченим секретарем виконкому [PERSON] сільської [PERSON] і зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій сільської ради за №96 є позивачка [PERSON]. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], що сталася 29.06.2010 року, шляхом подачі нотаріусу в строк, передбачений ст.1270 ЦК України, заяви від 07.09.2010 року про прийняття спадщини (а.с.144 т.І). Позивачка [PERSON] частково оформила свої спадкові права, зокрема, на дві земельні ділянки площею 0,2500 га, розташовану в с. Рахни-Лісові на вул. Зарічній, 29, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, та площею 0,0337 га, розташовану в с. Рахни-Лісові на вул. Зарічній, 29, призначену для ведення особистого селянського господарства, які належали [PERSON] на підставі державних актів, а також на грошові внески з нарахованими відсотками та компенсацією, що зберігаються у філії Шаргородське ТВБВ №10001/041ВАТ «Державний Ощадний банк України», що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 13.04.2011 року (а.с.160-162 т.І) та матеріалами спадкової справи №478/102-14 до майна померлого [PERSON] (а.с.143-179 т.І). Суд вважає, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входить також ? частина житлового будинку по вул. Зарічній, 27, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи з аналізу досліджених доказів, показів свідків, пояснень сторін та їх представників. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 08.03.1949 року зареєстрований в [INFO] (тоді Шпиківського району) як працівник Заготзерна, що підтверджується записом №1816 в будинковій книзі по селу Рахни-Лісові (а.с.43-44 т.ІІІ). З 1950 року [PERSON] зареєстрований на одному погосподарському номері в с. Рахни-Лісові Шпиківського (тепер Шаргородського) району із [PERSON], як чоловік останньої, та сином останньої [PERSON], які вибули на окремий погосподарський номер 197 із погосподарського номера [PERSON] батька [PERSON], що вбачається із записів у погосподарських книгах (а.с., відповідно,186-187, 183-185 т.ІІІ). Двір, у якому головою був [PERSON], мав у власності житловий будинок 1862 року побудови (а.с.185 т.ІІІ) та у користуванні земельну ділянку площею 0,54 га (а.с.184 т.ІІІ). Станом на 1950 рік [PERSON], з якою [PERSON] проживав без реєстрації шлюбу, зазначена головою двору, у якому наявна 1/2 частина житлового будинку до 1918 року забудови (а.с.186-187 т.ІІІ). Протягом 1950-1957 років господарські номери [PERSON] та [PERSON] зєднувалися та розєднувалися, зокрема, 28.05.1953 року Рахнянською сільською [PERSON] депутатів трудящих Шаргородського району Вінницької області прийнято рішення погосподарський номер [PERSON] анулювати і вважати єдиним господарством з [PERSON], в силу того, що вона проживала спільно з батьком, ведуть спільне господарство, що вбачається із архівної виписки з протоколу №7 виконкому Рахнянської сільської ради (а.с.63 т.І). 21.10.1953 року виконкомом Рахнянської сільської [PERSON] трудящих Шпиківського району Вінницької області прийнято рішення відписати зі складу сімї [PERSON] дочку [PERSON], так як вони проживають окремо і «совокупного господарства не ведуть», що вбачається із архівної виписки з протоколу №13 виконкому Рахнянської сільської ради (а.с.64 т.І). 24.01.1955 року 23 сесія ІV скликання Рахнянської сільської [PERSON] депутатів трудящих Шпиківського району Вінницької області прийняла рішення: «В звязку з тим, що громадянин [PERSON] проживає разом з своєю дочкою [PERSON], зєднати господарські номера, поскільки вони ведуть загальне сільське господарство, а в колгоспі ніхто не працює» (а.с.65 т.І). 20.07.1955 року виконкомом Рахнянської сільської [PERSON] депутатів трудящих Шпиківського району Вінницької області прийнято рішення: «Переглянувши рішення виконкому сільської ради і розєднати погосподарський т. [PERSON], виділивши їм окремі номера» (а.с.66 т.І). Вказаний факт також підтверджується записами в погосподарських книгах за 1953-1955 роки (а.с.189 та на звороті, 190 на звороті, 191 та на звороті, 192 та на звороті, 193, 194 т.ІІІ). Починаючи з 1958 року по 1974 рік (рік смерті [PERSON]І.), [PERSON] та [PERSON] записані на різних погосподарських номерах, при цьому, [PERSON] записана як голова двору, а члени двору син [PERSON] та чоловік [PERSON], що підтверджується записами в погосподарських книгах (а.с.193-204 т.ІІІ). Станом на 1955-1957 роки [PERSON] та [PERSON] зазначені як власники 1/2 частини будинку до 1918 року побудови, земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, значиться тільки за господарством [PERSON], що підтверджується записами в погосподарських книгах (а.с.191 та на звороті, 192 та на звороті, т.ІІІ). Станом на 1958-1960 роки [PERSON] та [PERSON] також зазначені по погосподарському обліку сільської ради як власники 1/2 частини будинку, земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, так само значиться тільки за господарством [PERSON], при цьому, зявився запис у погосподарській книзі, яка обліковувала господарський двір [PERSON] про належність їй 1/2 житлового будинку 1957 року забудови, що підтверджується записами в погосподарських книгах (а.с.193 та на звороті, 194 та на звороті). Починаючи з 1961 року по 1974 рік погосподарський облік господарств [PERSON] та [PERSON] ведеться окремо, за кожним господарством рахується 1/2 частина житлового будинку 1957 року будівництва. При цьому, у 1961-1963 роках, згідно з даними погосподарського обліку сільської ради, земельна ділянка під будинком так само значиться за господарством [PERSON], і тільки з 1964 року земельна ділянка значиться за обома господарствами, але не площею 0,52 га, а по 0,26 га, що підтверджується записами в погосподарських книгах (а.с.195-196, 197-198, 199-200, 201-202, 203-204 т.ІІІ). При огляді в судовому засіданні інвентаризаційної справи 31327608 №20131 на домоволодіння №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові не встановлено рік побудови житлового будинку. Відтак, виходячи із записів у погосподарських книгах сільської ради, вбачається, що у 1957 році побудовано спірний житловий будинок по вул. Зарічній, 27, в с. Рахни-Лісові. При цьому, судом встановлено, що будинок побудовано на земельній ділянці, яка рахувалася по погосподарському обліку за господарством [PERSON] Відповідно до ст.5 ЦК УРСР (в ред.1922 року) зазначено, що кожний громадянин УРСР має право, в тому числі, набувати майно з зазначеними в законі обмеженнями. Розрізняється власність: а) державна; б) кооперативна; в) приватна (ст.53 ЦК УРСР в ред. 1922 року, що діяв на момент побудови будинку). Власник, у межах, встановлених законом, має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном (ст.58 ЦК УРСР в ред. 1922 року). Нормами ЦК УРСР в ред.1922 року передбачено право забудови розділ ІІ. Цим розділом встановлено, що договори про надання міських ділянок під забудову укладаються комунальними відділами з кооперативними обєднаннями або іншими юридичними особами, а також з окремими громадянами на строк 49 років для камяних споруд. Договір про право забудови може поширюватися на земельну ділянку, безпосередньо не призначену під споруду, але обслуговуючу його у господарському відношенні (ст.72 ЦК УРСР в ред.1922 року). Передбачено, також, що такі договори укладаються нотаріально. 26.08.1948 року Президією ВР СРСР прийнято Указ «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 1 [PERSON] від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» зобовязував виконкоми крайових, обласних, міських і районних [PERSON] депутатів трудящих відводити громадянам як в містах, і поза їх межами земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків на один чи два поверхи з кількістю кімнат від 1 до 5 включно. Пункт 2 [PERSON] від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та [PERSON] від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї [PERSON] підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної [PERSON]). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1957 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-137цс13. Доказів того, що земельна ділянка по вул. Зарічній, 27, в с. Рахни-Лісові відведена для будівництва сільською радою [PERSON] та [PERSON] позивачка та її представники суду не надали. Навпаки, з досліджених в судовому засіданні погосподарських книг вбачається, що земельна ділянка була відведена у користування під будинком до 1918 року забудови та вже під збудованим у 1957 році будинком саме [PERSON], батькові [PERSON] Також, судом при дослідженні інвентаризаційної справи на спірний будинок та погосподарських книг за період 1957-1958 років не встановлено, що будівництво спірного житлового будинку відбувалось з порушенням чинного на час його будівництва законодавства чи не на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, тобто спірний житловий будинок є обєктом права власності, а статусу власника житлового будинку, згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року, набув [PERSON] на ? частину будинку, оскільки, враховуючи, що з 20.07.1955 року виконкомом Рахнянської сільської [PERSON] депутатів трудящих Шпиківського району Вінницької області прийнято рішення про розєднання господарства [PERSON] та його доньки [PERSON], виділивши їм окремі номери на одній земельній ділянці, то по погосподарському обліку сільської ради власником іншої 1/2 частина будинку була визнана [PERSON] Належних та допустимих доказів того, що будинок у 1957 році збудований спільно [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивачкою суду не надано. З показів опитаних судовому засіданні за клопотанням представників позивачки свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] проживала із [PERSON] у будинку, в якому також проживали батько останньої та син. Син [PERSON] після одруження виїхав проживати в інше місто, а батько проживав до смерті. [PERSON] та [PERSON] проживали як дружина та чоловік, що вони не були одружені, їм не відомо. Коли і як будувався будинок, вони не знають, памятають, як [PERSON] і [PERSON] прибудували до будинку веранду та будували літню кухню. З наведених вище підстав, суд вважає, що вимоги позивачки про встановлення факту придбавання спірного житлового будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом побудови внаслідок спільної праці зазначених осіб не підтверджені належними та допустимими доказами. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] на одному погосподарському номері з 1950 року і по день смерті [PERSON] у 1991 році підтверджується даними погосподарського обліку та не заперечується відповідачем та представником відповідачки [PERSON] [PERSON], представником відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON], проте, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як членів сімї спростовується нормами КпШС України, що діяв у вказаний період, яким передбачалося, що сімю складають жінка та чоловік, які перебувають у шлюбі, їх діти та батьки (ст.1 КпШС України). Також, відповідно до вимог ст.6 КпШС України, визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів цивільного стану (ч.2 ст.13 КпШС України). Проживання без реєстрації шлюбу державою у період з 1950 року по 1991 рік, тобто у період, коли [PERSON] і [PERSON] проживали на одному погосподарському номері, як шлюб не визнавалося. Факт перебування у фактичних шлюбних відносинах міг бути встановлений судом, відповідно до п.5 ст.273 ЦПК України (в ред.1963 року), лише якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного із подружжя. За даними погосподарського обліку [PERSON] сільської ради за 1974-1976 роки, [PERSON] та [PERSON] проживали на одному погосподарському номері, двір був робітничим, у власності [PERSON], як голови двору рахувалася 1/2 частина житлового будинку (а.с.205 т.ІІ), а [PERSON] проживав на іншому погосподарському номері та у його власності також рахувалася 1/2 частина будинку, при цьому [PERSON] помер 30.11.1976 року (а.с.203 т.ІІІ). Виходячи з того, що [PERSON] і [PERSON] за даними погосподарського обліку [PERSON] сільської ради проживали на різних погосподарських номерах, то у суду відсутні правові підстави для встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] Належних та допустимих доказів, які б спростували вказаний висновок суду позивачка суду не надала, тоді як, відповідно до ст.549 ЦПК України (в ред.1963 року), що діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] на 1/2 частину належного померлому будинку спростовується тією обставиною, що власником цієї 1/2 частини будинку, за даними погосподарського обліку [PERSON] сільської ради значиться, починаючи з 1977 року, [PERSON] (а.с.206, 208, 211, 213, 216 т.ІІІ). [PERSON] Міністрів УРСР від 11.03.1985 року за №105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання означеної постанови виконавчий комітет Шаргородської районної [PERSON] народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року за №244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району, а 21.05.1987 року ухвалив рішення №123 «Про оформлення прав особистої власності на будинки, належні окремим громадянам в селі Рахни-Лісові» (а.с.40 т.І), першим пунктом якого передбачалося оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані в с. Рахни-Лісові громадянами, згідно додатку. Також, зобовязано виконком [PERSON] сільської ради видати свідоцтва, а МБТІ провести реєстрацію цих будинків. Додатками до рішення про інвентаризацію житлового фонду в селах району є Книги нумерації населених пунктів. Відповідно до Книги нумерації с. Рахни-Лісові, що представлена сільською радою і оглянута в судовому засіданні, на момент інвентаризації, тобто на 1987 рік, власниками будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.182 т.ІІІ). Вказана обставина також підтверджується даними погосподарського обліку. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських [PERSON] народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно з п.1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за №112/5, документами погосподарського обліку для сільських [PERSON] народних депутатів, зокрема, є форма №1 «Погосподарська книга». Крім того, відповідно п.п.6, 7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року №5-24/26, сільські [PERSON] один раз у пять років здійснюють закладку погоподарських книг станом на 1 січня. Закладка погосподарських книг здійснюється шляхом суцільного обходу дворів і опитування населення в період з 1 по 15 січня… Дані книг погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18 та 40 і 18 та 39 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, відповідно, 1979 року та 1985 року, передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Згідно з пунктом 62 [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року за №45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися, в тому числі, і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №№32 та 33 до [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року за №1/5, було встановлено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) [PERSON] депутатів трудящих. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за №56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Аналіз вказаних нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад належало питання внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] була власником 1/2 частини житлового будинку під літерою «А», загальною житловою площею 63,6 кв.м, з ? частиною надвірних господарських будівель (веранди під літерою «а», літньої кухні під літерою «Б», прибудови під літерою «б», погребу під літерою «В» та огорожі І), що знаходиться в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, на вул. Зарічна, 27. У користуванні [PERSON] перебувала земельна ділянка для обслуговування належної їй частини будинку з відповідною частиною господарських будівель, площею 0,26 га. З наведених підстав 1/2 частина будинку з 1/2 частиною господарських будівель по вул. Зарічній, 27, в с. Рахни-Лісові, входить до складу спадщини після смерті [PERSON], котра померла 01.08.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.214 т.І), тому спадкоємці останньої мають право на спадкування вказаного майна. При житті [PERSON] двічі робила заповітні розпорядження на випадок своєї смерті. Так, 28.03.1984 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] (а.с.47 т.ІІ). Заповіт посвідчено секретарем виконкому Рахнянської сільської ради народних депутатів та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій сільської ради за №26. Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с.53 т.ІІ). 05.04.1989 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] (а.с.48 т.ІІ). Заповіт посвідчено секретарем виконкому Рахнянської сільської ради народних депутатів та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій сільської ради за №32. Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с.54 т.ІІ). Згідно з довідкою [PERSON] сільської ради від 10.01.2013 року за №07, в архівах нотаріальних дій сільської ради зберігаються два заповіти, складені [PERSON], відміток про їх скасування немає (а.с.46 т.ІІ). За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину (його) не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, та і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ч.1 ст.534 ЦК УРСР 1963 року). Заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить (ч.ч.1, 2 ст.544 ЦК УРСР 1963 року). Таким чином, виходячи з аналізу норм діючого на той час ЦК УРСР в ред. 1963 року, зробивши заповітне розпорядження 05.04.1989 року та склавши новий заповіт на імя [PERSON], [PERSON] скасувала повністю попередній заповіт на імя [PERSON], оскільки останнім заповітом все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON]. [PERSON] прийняв спадщину за заповітом від 05.04.1989 року після смерті [PERSON], так як постійно, з 1950 року по день смерті спадкодавця, що сталася 01.08.1991 року, проживав із [PERSON] на одному погосподарському номері, в межах шестимісячного строку не відмовився від спадщини, а, навпаки, вчинив дії, передбачені ст.549 ЦПК України (в ред.1963 року), що діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідками відповідача [PERSON] сільської ради від 11.01.2006 року за №80 (а.с.49 т.ІІ), яка видавалася ще при житті [PERSON]; від 10.01.2013 року за №08 та від 15.01.2013 року за №08. Також, при житті [PERSON] оформив право власності на земельні ділянки під спірним будинком, отримавши державні акти про право власності на земельні ділянки (а.с.150, 153 т.І). Проте, [PERSON], прийнявши спадщину після смерті [PERSON] за заповітом останньої, своїх спадкових прав на належну спадкодавцеві 1/2 частину житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові, при житті не оформив, свідоцтва про право на спадщину не отримував. При цьому, вказана обставина не позбавляє спадкоємця [PERSON] за заповітом позивачку [PERSON] на успадкування, крім іншого майна [PERSON], і 1/2 частини житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові. Проте, судом встановлено, що право [PERSON] на спадкування 1/2 частини спірного будинку було порушено відповідачкою [PERSON], яка оформила спадкові права на вказане майно за заповітом, що був зроблений на її імя [PERSON] у 1984 році, який скасовано наступним заповітом [PERSON] на імя [PERSON] у 1989 році, та відповідачем [PERSON] сільською радою, яка видала для оформлення спадщини відповідачкою [PERSON] довідку про коло спадкоємців, яка не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи, встановленим судом. Так, відповідно до матеріалів спадкової справи №222 (а.с.213-221 т.І), [PERSON] подала до Жашківської державної нотаріальної контори: заяву про те, що приймає спадщину після смерті [PERSON] (а.с.213 т.І); заповіт на своє імя від імені [PERSON] від 28.02.1984 року; свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 27.08.1998 року про право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові (а.с.216 т.І); довідку відповідача [PERSON] сільської ради від 28.08.1998 року за №3215 (а.с.218 т.І). Відповідно до означеної довідки, після смерті [PERSON] 01.08.1991 року, яка проживала в с. Рахни-Лісові на вул. Зарічній, 27, залишилося наступне майно: 1/2 камяного житлового будинку, сарай, які розміщені на земельній ділянці 0,26 га і зареєстроване в погосподарській книзі [PERSON] сільської ради за №793. Заборгованості по страхових податках за 1998 рік немає. Відсутність заборони на домоволодіння перевірено. Спадкоємцем вказаного майна по заповіту є онука [PERSON] і по закону син [PERSON]. Інших спадкоємців, передбачених законом, немає (а.с.218 т.І). Таким чином, відповідач [PERSON] сільська рада, видавши довідку, у якій з невідомих причин не повідомила нотаріуса про факт наявності останнього заповіту [PERSON] на імя [PERSON], яким скасовується попередній заповіт на імя [PERSON], сприяла незаконному оформленню спадщини останньою, чим порушено права [PERSON] на спадщину, а відтак, і його спадкоємця позивачки [PERSON] Крім того, однією із підстав для оформлення спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], було свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 27.08.1998 року. Судом встановлено, що при житті [PERSON] не зверталася у [PERSON] сільську раду за свідоцтвом про право власності на ? частину житлового будинку №27 з відповідною частиною господарських будівель по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові. Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, а саме на ? частину будинку №27 по вул. Зарічній, в с. Рахни-Лісові видане виконкомом [PERSON] сільської ради 27.08.1998 року на імя [PERSON], тобто через сім років після смерті останньої (а.с.216 т.І), а також, видане невідомо кому. Підставою для видачі такого свідоцтва зазначено рішення виконкому [PERSON] сільської ради №123 від 21.05.1987 року, проте, як встановлено судом, вказаного рішення не існує, так як виконком сільської ради такого рішення не приймав, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради за №227 від 01.09.2015 року (а.с.55 т.ІІ). З цієї ж довідки вбачається, що свідоцтва про право власності на житлові будинки в с. Рахни-Лісові видавалися на підставі рішення Шаргородської районної ради №123 від 21.05.1987 року. З наведених підстав суд приходить до висновку, що вказане свідоцтво видане на імя [PERSON] з порушенням норм цивільного законодавства, зокрема ст.86 ЦК УРСР в ред.1963 року, що діяв на момент смерті [PERSON], якою передбачено, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності охороняється законом. 29.08.1998 року державним нотаріусом Жашківської ДНК Черкаської області на підставі перерахованих вище документів [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.03.1984 року на зазначене в заповіті майно [PERSON], зокрема, на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в с. Рахни-Лісові на вул. Зарічній, 27. Видача свідоцтва на право власності на житловий будинок після смерті власника майна і використання його відповідачкою [PERSON] при оформленні спадщини за заповітом, який скасований наступним заповітом спадкодавця [PERSON], порушує права [PERSON] та його спадкоємця [PERSON], а тому вказані свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 27.08.1998 року на імя [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.08.1998 року на імя [PERSON] підлягають визнанню недійсним, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Також, підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.08.1998 року на імя [PERSON] після смерті [PERSON], є та обставина, що спадщина оформлена з порушенням норм діючого на той час ЦК УРСР 1963 року щодо місця відкриття спадщини. Так, судом встановлено, що [PERSON] померла, коли перебувала у свого сина [PERSON] в с. Сорокотяга Жашківського району Черкаської області, що вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.214 т.І). Проте, судом встановлено, що [PERSON] постійно проживала в с. Рахни-Лісові на вул. Зарічній, 27, Шаргородського району відповідно до погосподарського обліку [PERSON] сільської ради, даних про її зняття з реєстраційного обліку та вибуття немає, що підтверджується довідкою відповідача [PERSON] сільської ради від 10.01.2013 року за №08 (а.с.51 т.ІІ). Відповідно до ст.526 ЦК УРСР в ред. 1963 року, що діяв на момент смерті [PERSON], місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу місце, де громадянин постійно або переважно проживає), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або основної частини. Таким чином, місцем відкриття спадщини є с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, де постійно проживала [PERSON] на час відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР в ред.1963 року передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Отже, свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] повинно видаватися Шаргородською державною нотаріальною конторою, а не Жашківською державною нотаріальною конторою, як воно видане відповідачці [PERSON], тобто судом встановлено порушення вимог ст.560 ЦК УРСР 1963 року при видачі оспорюваного свідоцтва, що є додатковою підставою для визнання його недійсним. Так як судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] була власником ? частини житлового будинку з відповідною ? частиною надвірних господарських будівель, що знаходиться в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, на вул. Зарічна, 27, спадщину після смерті якої прийняв, але не оформив [PERSON], то після смерті останнього право власності на 1/2 частину вказаного будинку в порядку спадкування за заповітом від 23.03.2005 року слід визнати за спадкоємцем [PERSON] Проаналізувавши докази та показання свідків, дослідивши матеріали справи, погосподарські книги [PERSON] сільської ради, Книгу нумерації с. Рахни-Лісові, журнали нотаріальних дій по [PERSON] сільській раді, вважаю, що судом здобуто належні та допустимі докази для задоволення позовних вимог [PERSON] про: визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на будинок, виданого [PERSON] сільською радою народних депутатів Шаргородського району Вінницької області б/н від 27.08.1998 року на імя [PERSON] про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.08.1997 року Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1704; встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті 01.08.1991 року [PERSON]; визнання за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], права власності на ? житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області під літерою «А», загальною площа якого 63,6 кв.м., житлова площа 53,5 кв.м., з відповідною 1/2 частиною господарських будівель веранди під літерою «а», літньої кухні під літерою «Б», прибудови під літерою «б», погреба під літерою «В», огорожі під №1. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачкою не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження: факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті її батька [PERSON], який помер 30.11.1976 року; факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1949 року по 01.08.1991 року; факту придбавання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Зарічна, 27, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом побудови внаслідок їх спільної праці, то ці позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про: визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на будинок, виданого [PERSON] сільською радою народних депутатів Шаргородського району Вінницької області б/н від 27.08.1998 року на імя [PERSON] про право власності на 1/2 житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 17.09.2010 року Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1-1785, оскільки позивачкою не надано суду доказів того, що видачею вказаних документів порушено права [PERSON], а отже і права його спадкоємця [PERSON], враховуючи, що [PERSON], спадкоємцем якої був [PERSON], не є власником в цілому житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові, а була власником лише 1/2 частини цього будинку з відповідною частиною господарських будівель. З цієї ж підстави не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], права власності на весь житловий будинок №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, виходячи із вимог ст.17 ЗУ «Про власність», оскільки судом встановлено, що [PERSON], спадщину після смерті якої прийняв [PERSON], була власником тільки 1/2 частини спірного житлового будинку. Також, суд вважає, що не підлягає задоволенню клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, оскільки, на його думку, [PERSON] при житті знав, що його право на отримання спадщини після смерті [PERSON] на житловий будинок порушене, але не вживав заходів до його відновлення, а позивачка оформила спадщину ще в 2011 році, а до суду звернулася у 2015 році, тобто з пропуском строків позовної давності. Суд прийшов до висновку, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, що висловлені у постановах у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року та №6-17цс17 від 22.02.2017 року, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що позивачка [PERSON], спадкоємець майна [PERSON] дійсно спадщину після смерті останнього, що мала місце 29.06.2010 року, прийняла та у 2011 році отримала свідоцтва про право на спадщину на належні [PERSON] земельні ділянки та грошові вклади з відсотками та компенсацією. Проте, оформляючи спадщину, [PERSON] не знала і не могла довідатися про те, що право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові, порушено, так як правовстановлюючих документів на вказане майно у неї не було, вони знаходилися у відповідачки [PERSON], яка оформила спадщину після смерті [PERSON] незаконно, що також станом на 2011 рік не було відомо позивачці. [PERSON] після звернення відповідача [PERSON] до Шаргородського районного суду з позовом до неї та [PERSON] сільської ради про визнання недійсними державних актів на землю на імя [PERSON] і їх скасування (справа №152/222/14-ц) у березні 2014 року судом витребувано інвентаризаційну справу на будинковолодіння №27 по вул. Зарічній в с. Рахни-Лісові, в якій містилися оспорювані нею свідоцтва про право власності на житловий будинок [PERSON] та про право на спадщину після смерті [PERSON] на імя [PERSON], що підтверджено в судовому засіданні матеріалами оглянутої цивільної справи №152/222/14-ц. При цьому, відповідач не довів, що вказану інформацію про порушення прав позивачка могла отримати раніше. Також, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога представника позивачки [PERSON] про винесення окремої ухвали в адресу правоохоронних органів про вчинення відповідачкою [PERSON] та реєстратором КП «Могилів-Подільське МБТІ» [PERSON] злочину, передбаченого ст.358 КК України підроблення документів, оскільки суду не представлено належних та допустимих доказів підроблення оспорюваних позивачкою свідоцтв на право власності саме [PERSON] та [PERSON], так як вказані свідоцтва видалися органом місцевого самоврядування [PERSON] сільською радою, а не відповідачкою [PERSON] чи реєстратором БТІ [PERSON] До того ж, позивачка та її представники, вважаючи, що у діях вказаних вище осіб наявний склад злочину, мають право безперешкодно, відповідно до вимог ст.214 КПК України, подати в поліцію, чи в прокуратуру заяву або повідомлення про злочин. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності, в тому числі на спадкове майно, порядок визнання недійсним правочину і регулюються Конституцією України, ЦК УРСР в ред. 1922 року, ЦК УРСР 1963 року, ЦПК УРСР 1963 року, ЦК України, ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини у звязку з прийняттям спадщини [PERSON], регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, розясненням, що містяться в абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та розяснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обовязку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Набуття права власності [PERSON] на 1/2 частину спірного житлового будинку регулюється нормами ЦК УРСР в ред.1922 року, КПРС України, Указом Президії ВР СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, що проаналізовані судом вище. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). Виходячи з аналізу вимог ст.203 ЦК України, для дійсності правочинів необхідно, щоб: зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Право позивачки [PERSON] на успадкування після смерті [PERSON] всього належного останньому майна, регулюється нормами ЦК України, зокрема, відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1233, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого [PERSON] (а.с.143-179 т.І). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, суд вважає, що вимога [PERSON] про солідарне стягнення з відповідачів на її користь понесених судових витрат, задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до п.35 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати» №10 від 17.10.2014 року, солідарне стягнення суми витрат законом не передбачено. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. При зверненні до суду з означеним позовом позивачкою сплачено судовий збір в сумі в сумі 2058,86 грн., який підлягає стягненню в рівних частинах по 1029,43 грн. з відповідачів [PERSON] та [PERSON] сільської ради, позовні вимоги [PERSON] до яких задоволено. Ухвалою Шаргородського районного суду від 12.08.2015 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок та заборони його відчуження відповідачами (а.с.117-120 т.І). Суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову до набрання судовим рішенням законної сили, враховуючи, що вказане рішення про забезпечення позову прийнято з метою усунення загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення в справі. При цьому, суд вважає за необхідне розяснити сторонам, що після набрання цим рішенням суду законної сили вони мають право звернутися до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: partial