Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що з листопада 2018 року по квітень 2019 року нею помилково та безпідставно перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти на загальну суму 62\~299 грн. 53 коп., згідно до квитанцій по рахунку № [NUMBER] (картковий рахунок № [NUMBER] ), відкритому на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк». Стверджує, що будь-які правочини чи інші належні підстави передбачені ст. 11 ЦК України, для перерахування відповідачу вказаних коштів відсутні, а відтак у відповідача відсутні законні підстави для звернення вказаних коштів, що належать позивачу, на свою користь. Посилаючись на вимоги діючого законодавства, вважає, що грошова сума у розмірі 62\~299 грн. 53 коп. є безпідставно набутим відповідачем майном та на підставі ст. 1212 ЦК України підлягає поверненню власнику [PERSON] . Так, маючи на меті врегулювання питання повернення безпідставно набутих грошей в позасудовому порядку нею 14.08.2019 р. надіслано відповідачу вимогу про повернення безпідставно отриманих ним грошей у зазначеному розмірі. Проте, вказану вимогу відповідач не виконав та взагалі залишив без відповіді, що додатково свідчить про недобросовісність поведінки відповідача, який усвідомлює, що безпідставно привласнив гроші позивача. Посилається на те, що з огляду на викладене, змушена звертатися до суду з позовом задля захисту порушеного відповідачем права. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вищевказаним позовом. Представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву в якому остання просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що відповідач не погоджується з наявністю наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з огляду на наступне. Так, позивачем направлена відповідачу 14.08.2019 р. вимога на суму 68\~281 грн., в той час як у позові сума вимоги складає 62\~299,53 грн. Зазначає, що в позовній заяві позивач вказує, що гроші було перераховано помилково та безпідставно, однак у вимозі стверджує, що відповідач заволодів грошима шляхом систематичного обману. Проте, пояснень, в чому полягає помилковість дій позивача та систематичний обман з боку відповідача, доказів на підтвердження зазначених обставин, позовна заява не містить. Посилається на те, що позивач не пояснює мету здійснення 13 перерахувань протягом тривалого часу, в чому полягала помилка, коли дізналася щодо помилковості та чому продовжувала здійснювати помилкові перерахування. Вказує на те, що позивач мала підстави для перерахування коштів, свідомо робила ці перерахування. Вважає, що позивач не довела належними, достовірними та допустимими доказами безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Представником позивача [PERSON] , надано до суду відповідь на відзив, в якому останній вказує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження доводів, що позивач мала підстави для перерахунку коштів. Вважає, що буквальним змістом відзиву, відповідач доводить суду, що усвідомив для себе суть позовних вимог щодо стягнення з нього саме безпідставно та помилково отриманого майна. Зазначає, що відповідач не наводить суду належної правової підстави отримання грошей від позивача, передбаченої ст. 11 ЦК України. Щодо невідповідності суми позовних вимог сумі за вимогою від 14.08.2019 р., вказує на арифметичну помилку, яка була виявлена під час складання позовної заяви. Звертає увагу на те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви та обґрунтованість позовних вимог, а відтак вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів та визнано обов`язковою явка позивача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, закрито підготовче засідання за даною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про перегляд ухвали суду від 24 грудня 2019 року в частині визнання обов`язковою явку позивача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді відмовлено. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування до позивача заходів процесуального примусу з розгляду цивільної справи. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій зазначила про небажання приймати особисту участь у судових засіданнях по справі, в тому числі й через небезпеку заразитися вірусом СОVІD-19, а також відповідати на будь-чиї запитання та давати будь-які особисті пояснення по справі й просила суд здійснювати розгляд справи без її особистої участі. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву, просив її задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши доводи учасників справи, показання свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з дублікатів квитанцій, наданих стороною позивача, відправником [PERSON] перераховано на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти на загальну суму 62\~299 грн. 53 коп. з призначенням платежу «Переказ на картку ПриватБанку. Платник: [PERSON] ». Так, здійснено перерахунок 15 листопада 2018 року на суму 9197,99 грн., 10 січня 2019 року на суму 265,33 грн., 14 січня 2019 року на суму 371,86 грн., 16 січня 2019 року на суму 2102,51 грн., 31 січня 2019 року на суму 9616,08 грн., 06 лютого 2019 року на суму 2158,79 грн., 19 лютого 2019 року на суму 5394,97 грн., 27 лютого 2019 року на суму 2131,66 грн., 05 березня 2019 року на суму 1350,75 грн., 07 березня 2019 року на суму 4147,74 грн., 21 березня 2019 року на суму 13407,04 грн., 29 березня 2019 року на суму 11993 грн., 02 квітня 2019 року на суму 161,81 грн. 14 серпня 2019 року позивачем [PERSON] надіслано на адресу відповідача [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 68\~281 грн. в семиденний строк, отримання якої у відзиві підтвердила представник відповідача. Щодо невідповідності суми позовної вимоги сумі зазначеної у вимозі від 14 серпня 2018 року стороною позивача обґрунтовано наявністю арифметичної помилки. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача до суду грошові кошти повернуті не були. Факт отримання коштів сторона відповідача не заперечує. Між тим зазначає, що вказані вище кошти отримані відповідачем від іншої особи за посередницькі послуги, пов`язані з замовленнями телекомунікаційного обладнання для ПрАТ «Харківелектромонтажкомплект», а тому підстав для їх стягнення не вбачається. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працював комерційним директором в ТОВ «Ваго телеком» та йому було відомо, що на картковий рахунок [PERSON] , яка оформлена ФОП, засновником вищевказаного товариства [PERSON] та його дружиною [PERSON] перераховувались кошти та знімалися кошти. Фактично позивач рахунком не користувалася. Між сторонами правовідносин не було. В той час, як між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем були укладені усні договори щодо отримання винагороди за надання посередницьких послуг, які сплачувались шляхом перерахування з рахунка позивача на банківський рахунок відповідача. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо показань свідка, то суд відноситься до них критично, оскільки останній не був безпосереднім свідком перерахунку іншими особами грошових коштів з карткового рахунку позивача на рахунок відповідача, а також укладання усних договорів між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем. \~ \~ \~ \~Згідно пункту\~14.12\~частини 14\~Закону України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні»\~від 05\~квітня 2001\~року користувач\~ зобов`язаний\~використовувати електронний\~платіжний засіб\~відповідно до\~вимог законодавства\~України та\~умов договору,\~укладеного з\~емітентом,\~і не\~допускати використання\~електронного \~платіжного засобу\~особами,\~які не\~мають на\~це права\~або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Представник користувача має право отримати електронний платіжний засіб за довіреністю, що видана користувачем та посвідчена у встановленому законодавством порядку. У такому разі банк не несе відповідальності за проведення операцій з використанням такого електронного платіжного засобу, виданого представнику за довіреністю. Відповідно до відповіді з Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23 квітня 2020 року, [PERSON] в`їхала на територію України 13 березня 2019 року. Згідно даних отриманих з АТ КБ «ПриватБанк», ІР адреса по картковому рахунку [PERSON] [NUMBER] . З повідомлення ТОВ «ТК Укртранстелеком» убачається, що ІР-адреса [NUMBER] з грудня 2012 року закріплена за ТОВ «Українське Торгівельно-промислове об`єднання», за адресою: м. Харків, вул. Отакара Яроша, б. 9-А. Засновником ТОВ «Українське Торгівельно-промислове об`єднання» є [PERSON] , відповідно до витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] є ФОП, видом діяльності якої є оптова торгівля електронними і телекомунікаційними устаткуваннями, деталями до нього. Так, під час судового розгляду встановлено, що картковий рахунок з якого перераховувались грошові кошти на рахунок відповідача відкритий на ім`я [PERSON] .. Доказів використання електронного платіжного засобу, під час здійснення перерахувань грошових коштів відповідачу, особами, які не мають на це права або повноважень, матеріали справи не містять. Таким чином, посилання представника відповідача на зазначені вище докази, як на підтвердження факту перерахувань грошових коштів на рахунок позивача як винагороди за посередницькі послуги в наданні замовлень для компаній, власниками яких є [PERSON] , [PERSON] суд вважає необґрунтованими. Разом з тим, доводи відповідача, що метою перерахування коштів відповідачу була виплата винагороди за посередницькі функції, пов`язані з замовленням телекомунікаційного обладнання для ПрАТ «Харківелектромонтажкомплект» не знайшли свого підтвердження. Так, стороною відповідача не надано документального підтвердження місця роботи відповідача, виду його діяльності, його співробітництва з ПрАТ «Харківелектромонтажкомплект», наявності договірних відносин ПрАТ «Харківелектромонтажкомплект» зі сторонами по справі або іншими особами. Відповідно до частиною першою статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212\~ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202\~ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207\~ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212\~ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення набуття учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212\~ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212\~ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14 та постанові Верховного Суду у справі № 668/7704/15-ц (провадження № 61-14244св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Згідно з частиною першою статті 177\~ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Так, стороною відповідача не надано доказів укладання правочинів між сторонами або іншими особами, які на думку відповідача, перерахували грошові кошти на рахунок останнього. Доказів наявності договірних відносин, які б свідчили про правову підставу отримання спірних грошових коштів матеріали справи не містять. Судом встановлено, що відповідачем отримано грошові кошти, між сторонами не укладалось жодного правочину, що не заперечувалось стороною відповідача, а тому суд приходить до висновку, що спірні грошові кошти підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України. Вирішуючи відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, суд виходить з наступного. Судові витрати відповідно до вимог ч.1\~ст.133 ЦПК України\~складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 ст. 141\~ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням повного задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн., відповідно до квитанції № 0.0.1484187690.1 від 04 жовтня 2019 року, сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved