Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третьої особи Відділу Держгеокадастру в Буському районі Львівської області про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], серія [NUMBER] від 02.02.1998 №693, виданий [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві спільної власності 1/2 частина будинку по [ADDRESS], а відповідачу [PERSON] квартира № 1 у цьому ж будинку. Рішенням виконавчого комітету Буської міської ради від 29.10.1997 № 118 вирішено передати у приватну власність громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських споруд згідно додатку. Сторонам надано в приватну власність по 0,06 га., однак позивач не оформила державний акт на право користування земельною ділянкою. Водночас, відповідач виготовила державний акт на землю та користується земельною ділянкою площею 0,0377 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] згідно державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 02.02.1998 №693, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Буському районі від 10.11.2015 №32-1307-0.2-3255/2-15. Зазначені земельні ділянки є суміжними. [PERSON] порушила, закріплені у Земельному кодексі України правила добросусідства (ст. ст. 103 та 106) та створює загрозу порушення права власності [PERSON] на земельну ділянку. Спеціально уповноваженою комісією Буської міської ради 06.10.2015 було встановлено, що до частини земельної ділянки орієнтовною площею 8 кв.м., яка необхідна для обслуговування житлового будинку позивачки, немає доступу. [PERSON], до початку судового засідання, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі, просить позов задовольнити. Представник позивача, згідно доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 08.10.2015 року, [PERSON] позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, подав заяву з проханням справу слухати без звукозапису. [PERSON], в судове засідання не з»явилася, хоча про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням, клопотання про розгляд справи у її відсутності чи заперечення проти позову, не подала. Представник третьої особи Відділ Держгеокадастру в Буському районі Львівської області в судове засідання не з»явився, хоча був належним чином судом повідомлений про день та час розгляду справи. Клопотання про розгляд справи у їх відсутності, пояснень чи заперечень, не подав. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представника третьої особи, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до ст. ст. 169, 197, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 2 та 3 ст. 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2006 р. позивачці [PERSON] та її сину [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Згідно з роз'ясненнями, наданими у п.7 постанови пленуму ВСС «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1.03.2013 р. №3, земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій права на землю. Захист судом права на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними стст.16, 21, 393 Цивільного кодексу та ст.152 ЗК, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як указані рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. У зв'язку із чим визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з висловленою у постанові від 4.06.2014 р. (№6-46цс14) правовою позицією Верховного Суду України, державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. Відповідне визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав на земельну ділянку в судовому порядку. Згідно ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Рішенням виконавчого комітету Буської міської ради від 29.10.1997 р. № 118 вирішено передати у приватну власність громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських споруд згідно додатку. Як вбачається згідно додатку, гр. [PERSON], як і [PERSON] було надано в приватну власність по 0,06га.. [PERSON] не оформила державний акт на право користування земельною ділянкою. Водночас, гр. [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0,0377 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] згідно державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 02.02.1998 № 693, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Буському районі від 10.11.2015 №32-1307-0.2-3255/2-15. До складу земельної ділянки, якою користується [PERSON] на підставі вказаного державного акту, входить земельна ділянка орієнтовною площею 8 кв.м., яка необхідна на для обслуговування частини житлового будинку, належного позивачу на праві приватної власності, що підтверджується листом спеціально уповноваженої комісії від 06.10.2015 р., в зв'язку з чим належний доступ до частини будинку відсутній. Державний акт гр.[PERSON] видано в 1998 році у відповідності до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 N 28 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 за N 31. Згідно п. 2 вказаної Інструкції, роботи по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи; встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); складання плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості. Водночас, протокол позивачем [PERSON] як власником суміжної ділянки не підписувався і не узгоджувався. У зв'язку з викладеним, відновлення прав позивача на належну їй земельну ділянку можливе лише після визнання недійсними зазначеного державного акту на право власності, виданим на ім»я відповідачки, що є належним способом захисту порушених прав. А відтак позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком вчинення певної дії, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право. Аналогічні норми були передбачені статтями 71, 73-75 ЦК УРСР від 1962 року. Як убачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом, а право на цивільний позов в неї виникло 14.10.2015 р., коли вона дізналась про порушення свого права з відповіді з Буської міської ради.

Outcome: approved