Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Червонозаводського районного суду м.Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності та витребування майна, а саме квартири [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, 05.02.2019 подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі та участі позивача, а також просив розглянути справу за наявними в матеріалах документами та позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та їх представники були повідомлені належним чином, але у судове засідання вкотре не з`явилися, відповідних заяв та клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без участі до суду подано не було. За згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, всебічно з`ясувавши усі обставини справи та повною мірою дослідивши наявні й подані суду докази, перевіривши об`єктивність та відповідність доводів учасників фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне. 10.11.2010 між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д. за № 3121. 18.08.2011 на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 10.11.2010 Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» було проведено реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за [ADDRESS] . 21.11.2016, з матеріалів досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220430000764 від 29.02.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, що знаходились в провадженні слідчого Харківського ВП ГУНП в Харківській області, позивачу стало відомо про існування іншого договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного нібито між нею, [PERSON] (Продавець), та [PERSON] (Покупець) від 19.08.2011. Позивач зазначив, що вказаний договір купівлі-продажу від 19.08.2011 ним не укладався, згоди на укладення такого договору не надавалося, зазначеного договору не підписував, що підтверджується почеркознавчою експертизою № 42 від 09.11.2016 по кримінальному провадженню № 12016220430000764, яка наявна в матеріалах справи. З почеркознавчої експертизи № 42 від 09.11.2016 по кримінальному провадженню № 12016220430000764 вбачається, що підписи та рукописний запис « [PERSON] » в зазначеному договорі купівлі-продажу від 19.08.2011 виконані не [PERSON] , а іншою(-ими) особою(-ами). У зв`язку з цим, враховуючи зазначену почеркознавчу експертизу № 42 від 09.11.2016 по кримінальному провадженню № 12016220430000764 та наявність належним чином завірених копій документів, на підставі яких провадилися нотаріальні дії по договору купівлі-продажу від 19.08.2011, що підтверджує його існування, можна дійти висновку, що позивач вказаного договору не підписувала. На підставі цього, суд дійшов висновку, що позивач договору купівлі-продажу від 19.08.2011 року не укладала, а сам договір є нікчемним, так як порушує публічний порядок, а договір купівлі-продажу від 10.11.2010 є таким, що укладений у відповідності до норм чинного законодавства України, недійсним або розірваним договір не визнавався, а тому є дійсним. На підставі цього, суд дійшов висновку, що позивач є законним власником об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Згідно ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Договір купівлі-продажу від 19.08.2011 було здійснено без дотримання та з порушенням вищезазначених вимог чинного законодавства України, через порушення публічного порядку, так як він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння майном фізичної особи, тому даний правочин є недійсним (нікчемний правочин) з моменту його вчинення та не потребує визнання його недійсним судом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з положень ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підставі цього, враховуючи наявність та дійсність договору купівлі-продажу від 10.11.2010, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д. за № 3121 та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 18.08.2011, належним, законним та єдиним власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Положеннями ст. 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. В пункті 21 вказаної постанови зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 22 вказаної постанови передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. В пункті 26 вказаної постанови відзначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. На підставі цього, враховуючи що [PERSON] є єдиним законним власником квартири [ADDRESS] , та майно вибуло з її володіння незаконно і не з її волі, а [PERSON] набула право власності на вказане нерухоме майно безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства України, зазначений об`єкт нерухомості, з метою захисту прав та інтересів Позивача, підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги Позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved