Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Середнянської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у будинку в порядку набувальної давності. Позов мотивує тим, що вона - [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що доводиться свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Вказує, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] та свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] . Зазначає, що будинок який є предметом спору, з самого початку перебував у власності [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] , яка померла [INFO] після смерті чоловіка отримала у власність 3/6 частки будинку (тобто половину) як частку у спільній сумісній власності подружжя, на підставі свідоцтва про право власності від 29.05.1978 р. № 1976. Інша 1/2 частина будинку була успадкована дружиною [PERSON] , його двома дітьми [PERSON] та [PERSON] , які отримали по 1/6 частці будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1978 р. № 1978. Свідоцтва зареєстровані в Ужгородському БТІ за № 628. Зазначає, що [PERSON] , померла [INFO] . Після її смерті належну їй 3/6 та частку будинку було успадковано нею [PERSON] як спадкоємицею за заповітом. Іншу 1/6 частку що належала померлій [PERSON] було успадковано по заповіту її дітьми [PERSON] та [PERSON] по 1/12 частці кожному. Наведене доводиться дублікатом свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.02.1981 року № 631 посвідченого державним нотаріусом, Ердиш Е.Ф. , Ужгородської районної державної нотаріальної контори та дублікатом заповіту від 27.08.1978 року зареєстрований за № 62 та посвідчений секретарем Середнянської селищної ради. Зазначає, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , нею та дітьми було оформлено спадщину за законом на належну йому 1/4 частку (по 1/12 кожному) житлового будинку з надвірними, господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наведене вище доводиться свідоцтвами про право на спадщину за законом від 30жовтня 2018 року за № 2-459, № 2-460 та № 2-461, виданими Мешко Т.М ., державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори. Право власності на підставі наведених свідоцтв зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно що доводиться витягами про реєстрацію права власності від 30.10.2018 р. за №28660086, №28660023 та №28660054. Також вказує, що брат її чоловіка [PERSON] ( [PERSON] ) помер [INFO] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] та свідоцтво про народження серія [NUMBER] . Стверджує, що йому на праві власності належала 1/4 частка у будинку на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину. [PERSON] помер одиноким, дружини та дітей не мав, спадщину за ним ніхто не прийняв. Вона з дітьми хоч і проживала на день смерті у будинку разом із ним, однак за нормами цивільного кодексу УРСР - ні вона, ні її діти (як племінники) не можу бути спадкоємцем його майна. Інженер з технічної інвентаризації ФОП [PERSON] було видано технічний паспорт від 11.09.2018 року, інвентаризаційна справа 14/0918. За даними технічної інвентаризації рік побудови будинку - 1900. Відповідно до довідки від 25.02.2018 року за № 24 інвентарна вартість будинку становить 184 тисячі 452 гривні. Відповідно предмет позову - становить 46 113 грн. (сорок шість тисяч сто тринадцять гривень). Пояснює, що вона проживає в будинку більше як 35 років, добросовісно, відкрито, безперервно володіє ним весь цей період.Після смерті брата свого чоловіка вона була єдина, хто утримував будинок в належному стані, робив поточні та капітальні ремонти, тощо. Просить суд взяти до уваги, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). ЇЇ володіння є відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, а також є безперервним протягом більш як 10 років. Стверджує, що все наведене вище дає підстави для її звернення в суд з відповідним позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме на житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вважає, що є всі підстави для набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок на підставі набувальної давності, оскільки вона: заволоділа будинком добросовісно, протягом всього часу володіння будинком була впевнений, що на цей будинок не претендують інші особи, і вона отримала цей будинок з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього; продовжує володіти будинком відкрито, без таємниць, що є очевидним для всіх третіх осіб, і безперервно, до неї не пред`являвся правомочною особою позов про повернення будинку; продовжує володіти будинком протягом установленого терміну, більш 10 років. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Відповідно до наведеного просить суд визнати за нею [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП [NUMBER] право власності за набувальною давністю на 1/4 частку житлового будинку що знаходиться в адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 06.03.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У підготовче засідання позивач - [PERSON] не з`явилася, однак 26.06.2019 року подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач - представник Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області у підготовче засідання не з`явився, однак, селищний голова Середнянської сільської ради - Крицкій Е.Т. 26.06.2019 року подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. У заяві зазначив, що з приводу задоволення позову вони не заперечують. Також, 19.03.2019 року ним була зареєстрована заява про визнання позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] у підготовче засідання не з`явилися, однак, подали 26.06.2019 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. В заяві зазначили, що з приводу задоволення позову не заперечують. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ужгородської районної державної нотаріальної контори у підготовче засідання не з`явився, однак, завідувач Ужгородської районної державної нотаріальної контори - Гончаренко М.В. подав 26.06.2019 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. За приписами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як встановлено судом, [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 17.12.1977 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.09.1997 року. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] є двоє дітей: донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.06.1980 року, копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 21.10.2000 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17.01.2006 року та син [PERSON] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] від 25.02.2000 року. Як вбачається зі змісту позовної заяви, будинок який є предметом спору, з самого початку перебував у власності [PERSON] , який помер [INFO] , який є батьком померлого [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на спадщину по закону від 29.05.1978 року, [PERSON] після смерті чоловіка отримала у власність 3/6 частки будинку (тобто половину) як частку у спільній сумісній власності подружжя. Інша 1/2 частина будинку була успадкована дружиною [PERSON] , його двома дітьми [PERSON] та [PERSON] , які отримали по 1/6 частці будинку. Свідоцтва зареєстровані в Ужгородському БТІ за № 628. Судом встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] належну їй 3/6 частку будинку в [ADDRESS] було успадковано позивачкою [PERSON] як спадкоємицею за заповітом, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.02.1981 року № 631 посвідченого державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Ердиш Е.Ф. та дублікатом заповіту від 27.03.1978 року зареєстрованого за № 62 та посвідченого секретарем Середнянської селищної рад Чорнак В.В. Іншу 1/6 частку що належала померлій [PERSON] було успадковано по заповіту її дітьми [PERSON] та [PERSON] по 1/12 частці кожному. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 жовтня 2018 року за № 2-459, посвідченого державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т.М., після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , позивачкою - [PERSON] та дітьми - [PERSON] та [PERSON] було успадковано за законом належну померлому 1/4 частку житлового будинку з надвірними, господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить померлому [PERSON] на праві приватної власності в 1/6 частці на підставі Свідоцтва про право спадщини за законом, виданого Ужгородською районною державною нотаріальною конторою від 29.05.1978 року за № 1978, зареєстрованого в Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації від 16 червня 1978 року та належної в 1/12 частці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Ужгородською районною державною нотаріальною конторою від 24.02.1981 року за р. № 631, зареєстрованого в Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації від 28.02.1981 року - по 1/12 частці кожному. Судом також встановлено, що брат [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.09.2002 року. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] помер одиноким, дружини та дітей не мав, спадщину за ним ніхто не прийняв, однак йому на праві власності належала 1/4 частка у будинку на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину. Також з позовної заяви вбачається, що [PERSON] проживає в будинку більше як 35 років, добросовісно, відкрито, безперервно володіє ним весь цей період. Після смерті брата свого чоловіка вона була єдина, хто утримував будинок в належному стані, робив поточні та капітальні ремонти, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, інженером з технічної інвентаризації ФОП [PERSON] було видано технічний паспорт від 11.09.2018 року, інвентаризаційна справа 14/0918. За даними технічної інвентаризації рік побудови будинку - 1900. Відповідно до довідки від 25.02.2018 року за № 24 інвентарна вартість будинку становить 184 тисячі 452 гривні. Хоча позивачка і проживала на день смерті у будинку разом із ним, однак за нормами цивільного кодексу УРСР - ні вона, ні її діти (як племінники) не можу бути спадкоємцями майна померлого [PERSON] . Пунктом 1.2 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Згідно зі ст. ст. 524, 534 ЦК УРСР (1963 року), який діяв на момент виникнення даних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини за ст. 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця. Так, ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР, які діяли на момент смерті [PERSON] , передбачено лише дві черги спадкування за законом. Так, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, що була чинна станом на 2002 рік, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно з ст. 530 ЦК УРСР, що була чинна станом на 2002 рік, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). За положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. На підставі ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи те, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2001 року. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункт 8 Прикінцевих таперехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови). Враховуючи, що заперечень проти позову не надійшло, відповідач позов визнав, позивачка проживає в будинку більше як 10 років, добросовісно, відкрито, безперервно володіє ним весь цей період, таким чином визнання права власності на житловий будинок за позивачем в порядку набувальної давності відповідає положенням чинного законодавства України, не порушує інтересів третіх осіб, а заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved