Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка на момент смерті мешкала разом з нею в АР Крим, у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області. Вона являється спадкоємцем першої черги за законом, але у передбачений законом строк не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки АР Крим визнана тимчасово окупованою територією, а вона мала скрутне матеріальне становище та не задовільний стан здоров'я. Лише в листопаді 2015 року вона приїхала до Буринського району, де 10.11.2015 року звернулася до приватного нотаріуса з наміром зареєструвати своє право на спадщину, однак їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про смерть матері видано кримським урядом не створює на території України будь-яких правових наслідків. В подальшому вона звернулася до суду, рішенням якого було встановлено факт смерті спадкодавця і тільки 17.12.2015 року видано свідоцтво про смерть [PERSON] Посилаючись на вказані обставини як на поважну причину пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, просила визначити їй додатковий строк для вчинення вказаний дій. 15.02.2016 року ухвалою суду до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що спадкодавець проживала із позивачкою до дня своєї смерті. Після анексії Криму позивачка не знала, що документи, які будуть видані на цій території будуть не дійсними на території України. Вказані обставини не дали своєчасно подати заяву про прийняття спадщини [PERSON]. Представник відповідача Слобідської сільської ради позов визнав, просив розглянути справу без його участі, про що надав заяву до суду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], підтримуючи письмові заперечення відповідача подані до суду, просив у задоволенні позову відмовити вважаючи його необґрунтованим, оскільки позивачка не надала належних та достатніх доказів щодо поважності причин пропуску подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, [INFO] року померла [PERSON] - мати позивачки та відповідача [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER], свідоцтв про народження сторін, свідоцтва про шлюб позивачки (а.с.5,10,11). За життя, вона 19.03.2010 року посвідчила у Слобідський сільській раді заповіт, зареєстрований в реєстрі за №174, яким все своє майно заповіла позивачці, що підтверджується копією заповіту та довідкою Слобідської сільської ради №38. При цьому, до кола спадкоємців за законом першої черги, відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, ввійшов син спадкодавця - відповідач по справі [PERSON], який у визначений законом строк подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, оскільки на день смерті проживав окремо від спадкодавця, що вбачається з довідки Слобідської сільської ради, копії спадкової справи №60/2015, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, копії паспорта (а.с.33-39). Позивачка [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріальної контори у визначений законом строк не зверталася, при цьому стверджує, що пропустила строк прийняття спадщини з поважних причин, оскільки мала поганий стан здоров'я та скрутне матеріальне становище, однак жодних доказів з приводу цих обставин суду не надала. Відповідно до ст.11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). Згідно ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналогічну правову позицію Верховний Суд України висловив і при розгляді справи №6-148цс15 у своїй постанові від 04.11.2015 року за результатами перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме ч.3 ст.1272 ЦК України. При цьому в силу ст.360-7 ЦК України, рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у свої діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Позивачка не надала суду жодних доказів з приводу свого стану здоров'я чи тяжкого матеріального становища, які б можна було розцінити як обставини, що були непереборними та істотними, тобто такими, що завадили їй подати заяву про прийняття спадщини. Не є такими на думку суду, з огляду на досить тривалий час відведений законодавцем для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, і дії позивачки щодо повторного отримання на території підконтрольній України свідоцтва про смерть спадкодавця та встановлення у зв'язку з цим відповідного факту судом, оскільки вчинені вони були практично після закінчення встановленого законом строку для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Та обставина, що позивачка проживає на території тимчасово анексованої Автономної республіки Крим, не може бути віднесено до непереборних та істотних, оскільки жодних доказів з приводу неможливості її виїзду на підконтрольну Україні територію вона не надала. Більше того, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори вона могла надіслати і поштою, що вбачається з п.3.5 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595. Не підтверджені доводи позивачки і про її звернення до нотаріальної контори 10.11.2015 року, оскільки жодних доказів з цих обставин суду не надано. За змістом ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. При цьому ч.ч. 1,2 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, здійснивши системний аналіз норм, що застосовуються до вказаних вище правовідносин, суд прийшов до висновку, що наведені позивачкою причини не подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті її матері у передбачений законом строк не можна вважати поважними, у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити. Крім того суд вважає за необхідне зазначити про таке. Ставлячи питання про визначення додаткового строку для подання відповідної заяви про прийняття спадщини, позивачка обрала спосіб захисту, який не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки вона стверджує, що на момент смерті спадкодавця остання проживала з нею. При цьому ч.3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Однак в матеріалах справи відсутні докази з приводу прийняття чи заперечення цього факту нотаріусом чи іншою особою. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed