Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 05 липня 2003 року між нею та відповідачем укладено шлюб. У шлюбі у них народилися троє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на життя, втрачене почуття любові та взаємоповаги. Позивач вказує, що спільне господарство не ведеться вже декілька місяців, вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, сім`я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін. Враховуючи викладене позивач просить суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити позивачу дівоче прізвище [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник адвокат Ракущинець А.А. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. [PERSON] зазначила, що примирення з відповідачем неможливе, строк для примирення мторонам просить не надавати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. Просив розірвати шлюб укладений з [PERSON] . Щодо проживання їх спільних дітей з позивачкою [PERSON] не заперечує. Заслухавши пояснення [PERSON] та її представника Ракущинець А.А. , відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом , 05 липня 2003 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , що видане 05 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 313. Під час шлюбу у сторін народилися троє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21 березня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області. Судом встановлено , що шлюбні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться, позивач [PERSON] бажає розірвати шлюб і не має наміру примирятися з відповідачем, про що свідчить її пояснення надані нею у судовому засіданні. та зміст позовної заяви. Відповідач [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем, просить теж розірвати шлюб . Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, їх спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. У судовому засіданні встановлено, що після того, як сторони почали проживати окремо, малолітні діти залишились проживати та на даний час проживають з матір`ю, вона здійснює опіку над дітьми, доглядає їх, та піклується про їх здоров`я. Спору по місцю проживання дітей між батьками немає. Крім того, відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Спору щодо поділу спільного майна позивачем не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи бажання позивача змінити прізвище [PERSON] на дошлюбне [PERSON] , суд вважає, що дана вимога підлягає до задоволення.

Outcome: approved