Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. 12.11.2015 року до участі в справі в якості співвідповідача за клопотанням представника позивачки адвоката [PERSON] ухвалою суду притягнуто Моторне (транспортне) страхове бюро України. 24.12.2015 року ухвалою Шаргородського районного суду прийнято відмову позивачки від позовних вимог до [PERSON] та Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування моральної шкоди; провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування моральної шкоди в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до [PERSON] та Моторного (транспортного) страхового бюро України закрито. Мотивуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286 КК України. Вирок Шаргородського районного суду набрав законної сили. [PERSON] засуджено за те, що він 07.12.2014 року приблизно о 18 годині 20 хвилин, в темну пору доби, керуючи без документів, що дають право на керування будь-якими транспортними засобами, в тому числі і трактором марки «Т-150 К» з державним номерним знаком 24638 ВЕ, з дисковою бороною, який належить [PERSON], жителю [INFO], на підставі свідоцтва про реєстрацію серії АБ №307011 від 10.07.2006 року, знаючи, що трактор з технічними несправностями, зокрема, з несправними освітлювальними приладами, їдучи по автодорозі Немирів-Могилів-Подільський, приблизно на 58 км, залишив транспортний засіб на проїзній частині автодороги, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, внаслідок чого позивач, який керував власним автомобілем марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ і рухався по вказаній ділянці автодороги у попутному напрямку, перевозячи пасажира [PERSON], яка була матірю позивачки, на передньому пасажирському сидінні, наїхав на задню частину дискової борони, що кріпилася до трактора. В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких померла. Внаслідок ДТП їй заподіяно моральної шкоди. Діями відповідачів їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 50000 грн., так як внаслідок ДТП загинула її матір, найближча для неї людина, яка завжди була для неї порадницею, підтримувала її в скрутних життєвих обставинах. Втрата матері для неї непоправна втрата. Так як [PERSON] керував несправним трактором, вказівку керувати яким йому надав [PERSON], то заподіяну їй моральну шкоду відповідачі повинні відшкодувати солідарно. Просить стягнути з відповідачів солідарно 50000 грн. моральної шкоди, судові витрати за надання юридичної допомоги в сумі 500 грн. 24.12.2015 року представником позивачки адвокатом [PERSON] подано до суду заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до [PERSON] та Моторного (транспортного) страхового бюро України та про зменшення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до [PERSON] та [PERSON], в якій представник позивачки просить, з врахуванням відшкодування шкоди [PERSON], стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивачки [PERSON] моральну шкоду в сумі 42500 грн., витрати за надання правової допомоги в сумі 500 грн. (а.с.111). Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання, призначене на 24.12.2015 року, не зявилися, згідно заяви просять розгляд справи проводити у їх відсутності (а.с.111, 46). В судовому засіданні 23.12.2015 року представник позивачки адвокат [PERSON] заявлені вимоги підтримала, зсилаючись на обставини, наведені в позовній заяві. Просила позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Заподіяння позивачці моральної шкоди полягає у моральних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок смерті матері в результаті ДТП, неможливості нормально спілкуватися з оточуючими людьми внаслідок душевних страждань, у втраті нормальних життєвих звязків. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не зявлялися. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином: за адресою, зазначеною в позові, та за зареєстрованим місцем проживання, встановленим судом в порядку виконання вимог, встановлених ч.3 ст.122 ЦПК України (а.с.37, 38), шляхом надіслання судових повісток та СМС-повідомлень. Поштову кореспонденцію, яка містила вкладення судової повістки про виклик у суд на 23.10.2015 року та позовну заяву з додатками відповідачі отримали за місцем проживання, що зазначене в позові с. Березівка Чернівецького району Вінницької області, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.52, 53). Судова повістка на імя [PERSON], що направлена за зареєстрованим місцем проживання с. Липчани Могилів-Подільського району, повернута до суду з поміткою відділення Укрпошти про відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання (а.с.54). Судові повістки на імя [PERSON] про виклик в судові засідання повернуті до суду з поміткою відділення Укрпошти про те, що відповідач за місцем проживання, вказаним у позові, та за зареєстрованим місцем проживання відсутній (а.с.71, 73, 77, 97, 99). Судові повістки на імя [PERSON] про виклик в судові засідання повернуті до суду з поміткою відділення Укрпошти про те, що відповідач за місцем проживання, вказаним у позові, та за зареєстрованим місцем проживання відсутній (а.с.81, 83, 95). СМС-повідомлення про виклик відповідача до суду доставлені (а.с.88, 109). Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. Таким чином, суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи і не зявилися до суду без поважних причин. Заперечень щодо позову, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.09.2015 року (а.с.27), відповідачі [PERSON] та [PERSON] не подали. Вирішуючи спір, суд встановив факт заподіяння [PERSON], як потерпілій від злочину, що мав місце 07.12.2014 року о 18 годині 20 хвилин, моральної шкоди [PERSON] Вказаний факт підтверджений в судовому засіданні копією вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року, який набрав законної сили (а.с.6-14). З вироку вбачається, 07.12.2014 року приблизно о 18 годині 20 хвилин, в темну пору доби [PERSON], керуючи без документів, що дають право на керування будь-якими транспортними засобами, в тому числі і трактором марки «Т-150 К» з державним номерним знаком 24638 ВЕ, з дисковою бороною, який належить [PERSON], жителю [INFO], на підставі свідоцтва про реєстрацію серії АБ №307011 від 10.07.2006 року, знаючи, що трактор з технічними несправностями, зокрема, з несправними освітлювальними приладами, їдучи по автодорозі Немирів-Могилів-Подільський, приблизно на 58 км, залишив транспортний засіб на проїзній частині автодороги, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, внаслідок чого [PERSON], який керував власним автомобілем марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ і рухався по вказаній ділянці автодороги у попутному напрямку, перевозячи пасажира [PERSON] на передньому пасажирському сидінні, наїхав на задню частину дискової борони, що кріпилася до трактора. При цьому [PERSON] порушив вимоги п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена, в тому числі, у разі вимушеної зупинки на дорозі та на механічному транспортному засобі, що рухається з технічними несправностями, якщо такий рух не заборонено цими Правилами (п.п. «а», «в» п.9.9. ПДР України); разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі, в тому числі, скоєння дорожньо-транспортної пригоди та вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100 м (п.п. «а», «б» п.9.10. ПДР України); якщо транспортний засіб не обладнано аварійною світловою сигналізацією або вона несправна, треба встановити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар, зокрема, ззаду на транспортному засобі, зазначеному в пункті 9.9. («в», «г», «ґ») цих Правил та з боку гіршої видимості для учасників дорожнього руху у випадку, зазначеному в підпункті «б» пункту 9.10. цих Правил (п.п. «а», «б» п.9.11.); у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9.-9.11. цих Правил (п.15.14.). В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 2101» з державним номерним знаком 61307 ВІ [PERSON], відповідно до висновку експерта за №74 від 08.12.2014-05.01.2015 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої краніолицевої травми: підшкірної гематоми на правій половині обличчя, забито-рваних ран в ділянці верхньої повіки справа, в ділянці верхньої губи справа з пошкодженням слизової оболонки, на підборідді; крововиливів в мякі тканини голови, в правій лобно-скронево-тімяній ділянці; переломів кісток склепіння та основи черепа; субарахноідальних крововиливів з проривом в шлуночкову систему головного мозку; перелому верхньої щелепи; перелому кісток носа. Отримані [PERSON] тілесні ушкодження, спричинені дією твердих тупих предметів, що діяли зі значною силою, можливо, в умовах ДТП, що сталася 07.12.2014 року. Смерть [PERSON] настала від відкритої краніолицевої травми тіла, яка ускладнилася травматичним шоком. Відкрита краніолицева травма у [PERSON] відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння і знаходиться в причинному звязку зі смертю. Відповідно до висновку експерта за №57а від 28.01.2015 року, в даній дорожній обстановці дії водія трактора «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ [PERSON] з технічної точки зору регламентувалися вимогами п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України. В дорожній ситуації, яка склалася, в діях водія трактора «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ [PERSON] вбачається невідповідність вимогам п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному звязку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. Між тим, що внаслідок ДТП потерпіла [PERSON] отримала вказані вище тілесні ушкодження, від яких померла, та порушенням обвинуваченим [PERSON] вимог п.п.9.9., 9.10., 9.11., 15.14. Правил дорожнього руху України, є прямий причинний зв'язок (а.с.6-14). Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року [PERSON] засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на пять років з випробуванням та іспитовим строком на три роки відповідно до ст.75 КК України, з покладенням обовязків, встановлених ст.76 КК України (а.с.6-14). Крім того, з вироку Шаргородського районного суду від 02.06.2015 року вбачається, що трактор «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ, яким під час ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, керував [PERSON], належить [PERSON], жителю [INFO], на підставі свідоцтва про реєстрацію серії АБ №307011 від 10.07.2006 року. Як встановлено вироком Шаргородського районного суду від 02.06.2015 року, трактор «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ, яким під час ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, керував [PERSON] і який належить на праві власності [PERSON], знаходився в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області на ремонті, який здійснював відповідач [PERSON] Правовстановлюючий документ на трактор, зокрема, реєстраційне свідоцтво, також знаходилося у відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] 07.12.2014 року на прохання [PERSON] повинен був здійснити поїздку трактором «Т 150 К» з державним номером 246-38 ВЕ в с. Стрільники Шаргородського району для того, щоб перевезти звідти в с. Березівку Чернівецького району дискову борону, належну [PERSON], проте, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, попросив здійснити цю поїздку відповідача [PERSON], в результаті дій якого та з вини якого в подальшому сталася ДТП, оскільки останній керував трактором із технічними несправностями, зокрема, з несправними освітлювальними приладами, і, їдучи по автодорозі Немирів-Могилів-Подільський, приблизно на 58 км, залишив транспортний засіб на проїзній частині автодороги, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, внаслідок чого [PERSON], який керував власним автомобілем марки «ВАЗ 2101» з держаним номером 61307 ВІ і рухався по вказаній ділянці автодороги у попутному напрямку, перевозячи пасажира [PERSON] на передньому пасажирському сидінні, наїхав на задню частину дискової борони, що кріпилася до трактора. Таким чином, саме дії відповідача [PERSON] призвели до виникнення ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, і саме його дії перебувають у причинному звязку із наслідками ДТП: смертю пасажира автомобіля «ВАЗ 2101» з державним номером 61307 ВІ Миколінської Мілінтини Семенівни. З розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.5 постанови Пленуму від 01.03.2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей обєктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Таким чином, транспортний засіб, що не рухається, не може розглядатися як предмет, що створює підвищену небезпеку, при наїзді на нього іншого транспортного засобу. Саме така правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-40826св14 від 18.05.2015 року. З наведених вище підстав, [PERSON], в тимчасовому володінні якого на період ремонту перебував трактор, яким керував [PERSON] 07.12.2014 року, не може нести цивільно-правову відповідальність за смерть [PERSON] в результаті ДТП. Сам по собі факт перебування в тимчасовому володінні [PERSON] на період ремонту трактора, яким керував 07.12.2014 року і залишив [PERSON] на проїзній частині дороги, тобто який не рухався, не виділивши його для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, не свідчить про наявність підстав для покладення цивільно-правової відповідальності та наявності причинного звязку між діями [PERSON] та фактом смерті [PERSON] внаслідок ДТП. З наведених підстав суд вважає необґрунтованими вимоги позивачки до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що пасажир автомобіля «ВАЗ 2101» з державним номером 61307 ВІ Миколінська Мілінтина Семенівна, яка, як встановлено вироком Шаргородського районного суду від 02.06.2015 року, померла від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, що мала місце 07.12.2014 року, була матірю позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ №275171 (а.с.5). Внаслідок смерті матері [PERSON] позивачці заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких позивачка зазнала через непоправну втрату у звязку із смертю близької людини. Через моральні переживання внаслідок смерті матері позивачка не могла нормально спілкуватися з сімєю та оточуючими людьми, порушені її нормальні життєві звязки. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачами, оскільки заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.09.2015 року, відповідачі не надали. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди до [PERSON] є необґрунтованими, а між діями [PERSON], наслідками цих дій і заподіяною моральною шкодою позивачці є прямий причинний зв'язок, тому позов до [PERSON] задоволенню не підлягає, а моральна шкода, заподіяна позивачці, підлягає стягненню з [PERSON] Враховуючи, що позов про стягнення моральної шкоди, заподіяної позивачеві в результаті ДТП, [PERSON] в кримінальній справі не предявляла, тому, в силу вимог ст.128 КПК України, якою встановлено, що особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства України, позивачка має право предявити цивільний позов в порядку цивільного судочинства. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що моральна шкода, заподіяна [PERSON], підлягає відшкодуванню відповідачем [PERSON], який керував трактором, що був учасником ДТП. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем [PERSON], який неодноразово викликався до суду для надання особистих пояснень, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження, для участі в дослідженні наданих позивачкою доказів на підтвердження позовних вимог. Проте, виклики до суду відповідачем залишені без належного реагування. Суд констатує той факт, що відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог [PERSON] до нього про відшкодування моральної шкоди. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач [PERSON] неодноразово викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову [PERSON], якщо такі є, проте, відповідач не скористався своїм правом заперечувати щодо позову. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Оскільки відповідачем [PERSON] не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування [PERSON] моральної шкоди, то право позивачки порушено і підлягає судовому захисту. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюються [PERSON] України, ЦК України. Так, відповідно до вимог ст.8 [PERSON] України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу… [PERSON] є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Статтею 55 [PERSON] України встановлено, що права людини і громадянина захищаються судом… Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.124 [PERSON] України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами… Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі… Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 [PERSON] України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено, що положення частини другої статті 124 [PERSON] України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 [PERSON] України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальними правилами, згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.23 ЦК України). При цьому, згідно з розясненнями, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Таким чином, закон ставить можливість покладання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди в залежність від наявності вини заподіювача. Виходячи з аналізу наведеного вище законодавства, суд приходить до висновку, що згідно із статтею 1167 ЦК України, діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач доводить вину, а відповідач доводить відсутність своєї вини, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобовязаннях (зобовязаннях із відшкодування шкоди) передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду зазначена презумпція не спростована, то вона є підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди, у тому числі в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обовязкових умов: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Враховуючи це, підставою виникнення зобовязання із відшкодування моральної шкоди є факт її завдання. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів, а також норм законодавства переконує суд, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до відповідача [PERSON], а в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Відповідно до ст.84 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки витрати, понесені останнім на надання їй правової допомоги в сумі 500 грн., виходячи з наступного. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, повязаних із розглядом справи. Виходячи зі змісту статей 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Із матеріалів справи видно, що представник позивачки [PERSON] приймала участь у статусі адвоката позивачки на підставі договору від 23.09.2015 року (а.с.17), ордеру (а.с.16), має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Отже, витрати позивача [PERSON]В на правову допомогу у розумінні договору від 23.09.2015 року, є такими, що мають компенсуватися в силу ст.85 ЦПК України, в розмірі, визначеному ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». За змістом ч.1 ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з розрахунку компенсації за правову допомогу адвокат [PERSON] при наданні правової допомоги позивачці затратила 3 години 30 хвилин, що становитиме компенсацію в розмірі 500 грн. (а.с.111). При цьому, суду надано квитанцію про отримання представником позивачки гонорару в розмірі 500 грн. (а.с.18). Враховуючи вказані обставини, в рахунок компенсації понесених позивачкою судових витрат, як повязаних із явкою адвоката до суду, так і під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки 500 грн., виходячи з того, що розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи складає 1378 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій по за судовим засіданням, та виходячи з того, що в розрахунку цей розмір компенсації не перевищує розмір, встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з [PERSON] судовий збір в дохід держави у розмірі 487, 20 грн.

Outcome: partial