Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому вказала, що в провадженні СВ Іллінецького ВП Гайсинського ВП ГУНП у Вінницькій області знаходилось кримінальне провадження № 12016020150000290 відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України Органами досудового слідства [PERSON] обвинувачувався в тому, що він 16 серпня 2016 року, близько 15:30, керуючи технічно несправним вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номер [NUMBER], який належить на праві спільної сумісної власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] і, який мав технічні несправності у вигляді несправності гальмівної системи, про яку [PERSON] було заздалегідь відомо, виконуючи вказівку на керування транспортним засобом зі сторони [PERSON], рухаючись по автодорозі в м. Іллінці Вінницької області, по вул. Весняній, в напрямку вул. Польової, грубо порушуючи ряд пунктів Правил дорожнього руху України, під час здійснення повороту ліворуч на вул. Польову, в районі будинку № 44, внаслідок наявної технічної несправності автомобіля, не впорався з керуванням, внаслідок чого виїхав на пішохідну доріжку, де в цей час в зустрічному напрямку на велосипеді рухалась [PERSON], на яку здійснив наїзд передньою лівою частиною автомобіля. При цьому, позивач зазначила, що [PERSON] на момент ДТП знаходився у трудових відносинах із відповідачем [PERSON], зокрема, проживав на території володіння, яке належить відповідачам, виконував різні роботи по господарству та допомагав здійснювати іншу підприємницьку діяльність відповідачів. Саме на прохання [PERSON] вивезти із домогосподарства сміття, [PERSON] здійснив рух автомобілем, який належав відповідачам. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 224 від 26 жовтня 2016 року, [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в області лівої сідниці, забійної поверхневої рани в проекції лівого колінного суглобу, гематоми правої та лівої гомілки, саден в області лівої сідниці, в проекції колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, та закритий перелом головки лівої малогомілкової кістки, закритий багатоуламковий перелом кісток тазу лобкової кістки з права та нижньої гілки лобкової кістки зліва, закритий лінійний перелом лубової кістки з ліва з переходом на задню верхню ость, розрив кресцьово - клубкового членування, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоровя. Вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі. Вказана подія завдала позивачу значний психічний зрив, який, напевно, вкарбується на все її життя. Їй тяжко словесно висловити всі ті моральні страждання, які виникають при одній згадці про цю пригоду. Через тілесні\~пошкодження,\~які [PERSON]\~отримала внаслідок\~вказаної ДТП,\~виникли психотравматичні\~фактори,\~що спричинили\~негативні емоції\~і переживання,\~призвели до\~погіршення стану\~її здоров'я,\~викликали необхідність\~тривалого лікування\~(три\~складні хірургічні\~операції). Крім того, ця подія призвела до тяжких фізичних і моральних страждань, порушила нормальні життєві зв'язки із знайомими, рідними, друзями, колегами по роботі. Таким чином, на підставі викладеного, позивач оцінила свою загальну моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень. Тому [PERSON]\~просить суд\~стягнути з\~[PERSON]\~та [PERSON]\~солідарно 200\~000\~гривень моральної шкоди на свою користь. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. При цьому [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує факт ДТП за участі потерпілої [PERSON] та водія [PERSON] Натомість він категорично заперечує той факт, що [PERSON] під час зчинення ДТП перебував у трудових відносинах з ним та його батьком [PERSON] За його відомостями відповідач [PERSON] не укладав трудовий договір із [PERSON] в розумінні вимог статей 21,22,23,24 КЗпП України. Факт перебування [PERSON] з ним та [PERSON] у трудових відносинах не підтверджено позивачем жодними належними та допустимими доказами, а від так є надуманим. Крім того, [PERSON] неправомірно заволодів транспортним засобом, який належить [PERSON] і, яким по сьогодні правомірно володіє виключно [PERSON] По факту незаконного заволодіння транспортним засобом відкрито кримінальне провадження за № 12016020150000372 від 28.10.2016, яке перебуває у провадженні слідчого Іллінецького відділення поліції, досудове розслідування по якому по сьогодні не завершено. Потерпілими у вказаному провадженні слідчим визнано [PERSON] та його батька [PERSON] Як слідує з позовних вимог та доданих до них документів, зокрема вироку Липовецького районного суду, то матеріальна та моральна шкода потерпілій (позивачу) [PERSON] заподіяна безпосередньо [PERSON], який незаконно заволодів транспортним засобом. Будь якої вини [PERSON] в заподіянні позивачу моральної шкоди немає, а тому він немає нести цивільну відповідальність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] також не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити із наступних мотивів. Правовідносини, що є предметом спору у справі, регулюються цивільним законодавством України щодо положень відшкодування шкоди. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 16 серпня 2016 року, близько 15:30, [PERSON], керуючи технічно несправним вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номер [NUMBER], який належить на праві власності належить [PERSON] та яким на підставі довіреності від 20.06.2014 користуються відповідачі [PERSON] та [PERSON], який мав технічні несправності у вигляді несправності гальмівної системи, про яку [PERSON] було заздалегідь відомо, рухаючись по автодорозі в м. Іллінці Вінницької області, по вул. Весняній, в напрямку вул. Польової, грубо порушуючи ряд пунктів ПДР України, під час здійснення повороту ліворуч на вул. Польову, в районі будинку № 44, внаслідок наявної технічної несправності автомобіля, не впорався з керуванням, у результаті чого виїхав на пішохідну доріжку, де в цей час в зустрічному напрямку на велосипеді рухалась [PERSON], та здійснив наїзд на останню передньою лівою частиною автомобіля. Внаслідок чого [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що підтверджується висновком експерта (а.с.17-20). Вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі (а.с.8-13). Вказаний вирок суду вступив в закону силу 15 грудня 2017 року. 08.07.2016 згідно полісу № АЕ 8696486 про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів фактично укладено договір страхування між [PERSON] та ПАТ «Страхова група «ТАС». У подальшому\~на виконання\~страхових зобовязань\~ПАТ «Страхова\~група «ТАС»\~за заявою\~[PERSON]\~проведено відшкодування\~витрат на\~лікування травм,\~які були\~отримані внаслідок\~ДТП,\~що сталась\~16.08.2016\~за участю\~забезпеченого автомобіля\~«ЗИЛ 431412»,\~державний номер\~[NUMBER],\~під керуванням\~[PERSON]\~на загальну\~суму 67281,\~11\~грн.,\~що складається\~з матеріальної\~шкоди \~64\~078\~грн та\~моральної шкоди\~ 3\~303,\~86\~грн. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України. Розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Таким чином, позивач звернувшись до ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди та отримавши його, при цьому не оспорюючи розмір виплат, фактично реалізувала своє право на відшкодування моральної шкоди завданої ДТП на підставі Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того,\~згідно позовної\~заяви позивач\~посилаючись на\~ст.\~1172\~ЦК України,\~вважала,\~що [PERSON] на момент ДТП знаходився у трудових відносинах із відповідачем [PERSON], зокрема, проживав на території володіння, яке належить відповідачам, виконував різні роботи по господарству та допомагав здійснювати іншу підприємницьку діяльність відповідачів. Саме на прохання [PERSON] вивезти із домогосподарства сміття, [PERSON] здійснив рух автомобілем, який належав відповідачам. Так, відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Однак, у ході судового розгляду даної справи позивачем не надано жодного доказу та судом відповідно не встановлено факту перебування [PERSON] на момент ДТП у трудових відносинах із відповідачами [PERSON] та [PERSON] у в розумінні вимог статей 21,22,23,24 КЗпП України. Згідно ст.1167 ЦК - моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та для інших осіб. Згідно ч.2 ст.1187 ЦКУ - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно ч..5 ст.1187 ЦК особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Щодо наявності підстав для покладення відповідальності за завдану шкоду на відповідачів - на власника транспортного засобу - то суд не вбачає підстав для визнання відповідачів володільцем джерела підвищеної небезпеки у розумінні статті 1187 ЦК України, оскільки джерелом підвищеної небезпеки є не саме майно (автомобіль), а діяльність, повязана з його, зокрема, використанням; і відповідальною за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, є особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка керує транспортним засобом на відповідній правовій підставі. Сам по собі той факт, що відповідачі є власниками транспортного засобу і відповідно мають право володіння та користування своїм майном (на що послався представник позивача), не означає здійснення ними у даному випадку діяльності, яка є джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відсутня сукупність таких обставин, які є обовязковими для покладення на особу відповідальності за завдану шкоду: протиправність дій відповідачів та причинно-наслідковий зв'язок безпосередньо між діями відповідачів і шкодою, завданою позивачу. Таким чином, відсутні підстави для покладення на відповідачів відповідальності за шкоду, заподіяну позивачу в даній ДТП, як за ст.1187 ЦК України, так і за статтею 1166 ЦК України. Даний факт, зокрема підтверджується вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року, згідно якого право керувати автомобілем «ЗИЛ 431412», державний номер [NUMBER], [PERSON] надав лише [PERSON] При цьому, [PERSON] після пошкодження тормозної системи самовільно взяв на себе відповідальність за керування технічно несправного автомобіля не повідомивши про даний факт власника автомобіля, що виключає причинно-наслідковий зв'язок безпосередньо між діями відповідачів і шкодою, завданою позивачу. Таким чином, позивач не довів підстав для покладення на відповідачів відповідальності за шкоду, заподіяну позивачу в ДТП, що сталась 16.08.2016 з участю належного їм на праві власності транспортного засобу. Таким чином, підстав для стягнення з відповідачів (як власника транспортного засобу) шкоди, заподіяної позивачу, в межах заявлених позовних вимог, не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Тому зі сторони відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed