Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] та просила зобов`язати відповідача звільнити підсобне приміщення, загальною площею 15,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та стягнути на її користь судові витрати. 08.08.2014 року суддею Нікітіною С. Й . було відкрито провадження по справі. В провадження судді Абухіна Р.Д. справа надійшла 15.01.2018 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 85/18 від 15.01.2018 року. 17.01.2018 року прийнято справу до свого провадження та призначено її розгляд в загальному порядку. Під час розгляду справи позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просила, крім вже заявлених вимог, витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення, літера «В» будинку [ADDRESS] , загальною площею 15,58 кв.м. Позивач обґрунтовувала свій позов тим, що 25.11.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, у якому спадщина складалася із 1/3 частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] . безпідставно користується приміщенням [PERSON] , а саме підсобним приміщенням, загальною площею 15,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому не визнав позов та просив відмовити у його задоволенні посилаюсь на те, що матеріалах справи відсутні докази того, що позивач є власником спірного майна, а тому вимоги позивачки про витребування з чужого незаконного володіння спірного майна являються безпідставними. Крім того, [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки спірне нежитлове підвальне приміщення належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] Також представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О. 25.11.2013 року, є власником 1/3 частини квартири під [ADDRESS] , та складається в цілому з трьох житлових кімнат та приміщень, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 64,3 кв.м. Зазначена частина квартири належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 31.12.2003 року за №8-14644, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 13.02.2004, записано в реєстрову книгу за №369пр, за реєстровим №590, стор.5 Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №13355204 від 25.11.2013 власником 1/3 частини квартири під [ADDRESS] , є [PERSON] У своєму позові [PERSON] також зазначила, що являється власником підсобного приміщення, розташованного за адресою: [ADDRESS] , та останнє входить в загальну площу даної квартири. При цьому позивач просила у позовній заяві зобов`язати відповідача звільнити підсобне приміщення, загальною площею 15,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; а у заяві про збільшення позовних вимог - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення, літера «В» будинку [ADDRESS] , загальною площею 15,58 кв.м. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач заявляв вимоги щодо різних нежилих підвальних приміщень. Судом встановлено, що жодних доказів на підтвердження право власності [PERSON] на нежилі підвальні приміщення, які знаходяться будинку [ADDRESS] , до суду позивач не надала. Відповідно до ст. 387 ЦК України, яка є підставою позову, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Обов`язковими умовами існування в особи права на витребування майна в іншої особи на підставі ст.387 ЦК України є співіснування фактів: -наявності у позивача юридичного статусу власника майна, стосовно нерухомості підтвердженого відповідним записом в держреєстрах; -незаконності (правової безпідставності) заволодіння відповідачем майном позивача; -знаходження в володінні відповідача на час вирішення справи судом саме майна позивача, тобто майна, індивідуально визначені ознаки якого точно співпадають з індивідуально визначеними ознаками належного позивачу майна. Відсутність хоча б однієї з наведених умов робить неможливим витребування майна за правилами ст.387 ЦК України, але вирішальне із них значення має реальна наявність у відповідача саме майна власника за критерієм індивідуально визначених ознак; у разі невідповідності індивідуально визначених ознак, у тому числі нерухомого майна, що перебуває в володінні відповідача, індивідуально визначеним ознакам майна позивача, законний власник не може витребувати своє майно у незаконного володільця через фізичну відсутність у відповідача саме майна власника, тобто майна з притаманними лише йому індивідуально визначеними ознаками, якими щодо об`єктів нерухомості є кількість поверхів, будівельні об`єми та площі, загальні площі, конфігурації і площі внутрішніх приміщень, матеріал, форма і якість конструктивних елементів будівлі, інженерних мереж, зовнішнє і внутрішнє опорядження (оздоблення), технічний стан і строк служби. Такий висновок відповідає правовим висновкам ВСУ в постанові від 11.12.2007 року (справа 3-3860к07) та в ухвалі від 25.02.2009 року (справа 6-18007св08). Ч.1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та на підставі положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно із ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 вищезазначеної постанови, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення ЄСПЛ в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок довести те, що вона є власником спірного підвального приміщення, чого в даному випадку позивачем виконано не було. Окрім того, судом встановлено, що відповідач дійсно користується нежилим підвальним приміщенням, відповідно до Акту обстеження нежитлового приміщення від 08.11.2018, складеного комісією у складі робітників ділянки №10 ЖКУ «Фонтанський». Доступ до даного приміщення надали мешканці квартири [ADDRESS] . З урахуванням того, що даний акт не містить відомостей щодо протиправного володіння [PERSON] спірним нежилим приміщенням, суд приходить до висновку, що посилання позивачки на даний акт, як на доказ безпідставного користування відповідачем спірним майном, є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. [PERSON] користується нежилим підвальним приміщенням, загальною площею 16,3 кв.м., у будинку [ADDRESS] , за згодою власників. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.05.2017 №87973921 власниками даного нежилого підвального приміщення, загальною площею 16,3 кв.м., у будинку [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] . Дані особи до участі у справі залучені не були. З наведеного вище слідує, що позивачем - [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] порушує права [PERSON] , у зв`язку із чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, за недоведеністю вимог. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд приходить до висновку, що відмовити в позові з даної підстави суд не має можливості. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Частина 1 ст.261 ЦК України встановлює, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається із матеріалів справи, позивач 25.11.2013 року отримала у власність 1/3 частини квартири [ADDRESS] , у спадок від її батька [PERSON] Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до [PERSON] перейшли усі права та обов`язки [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що спадкодавцю [PERSON] , як і іншим мешканцям будинку [ADDRESS] Пантелеймонівська, було відомо ще у 1997 році про те, що спірним майном користується [PERSON] Отже, ще у 1997 році [PERSON] мав знати про своє порушене право та, якщо він вважав його порушеним, повинен був звернутися до суду з відповідним позовом. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялося. На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до пункту 11 постанови Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем строк для звернення до суду з даним позовом пропущено без поважної причини, але відмовити в позові з даної підстави суд не має можливості у зв`язку із тим, що права позивача з боку відповідача порушено не було. В даному випадку позовні вимоги не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, та у свою чергу виключає можливість суду відмовити у задоволенні позову, з яким позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, про застосування якого заявлено стороною у спорі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed