Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500 доларів США, з конвертацією суми в національну валюту за офіційний курсом Національного банку України на день здійснення платежу, проценти за користування позикою у розмірі 18 322.63 грн. виходячи із облікової ставки Національного банку України за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 02 лютого 2016 по 16 листопада 2018 року 2017 року у розмірі 3486,23 грн. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 02 грудня 2015 року [PERSON] позичив у неї кошти у розмірі 1500 дол. США, про що відповідачем було особисто написано розписку, строком до 02 лютого 2016 року. У встановлений у договорі строк відповідач коштів не повернув. Посилаючись на наведене, позивач просила задовольнити позов. До початку розгляду справи по суті позивачка уточнила позовні вимоги та просила стягнути боргу саме у доларах США у розмірі 1500, без конвертації у національну валюту, посилаючись на правовий висновок Верховного суду викладений у справі за № 373/2054/16ц. Відповідач подав відзив на позов, зазначив, що вказана розписка була написана про намір позичити кошти у своєї дружини [PERSON] , яка повинна була їх йому передати протягом дня. У подальшому такі кошти остання не передала, на його прохання повернути розписку, повідомила, що не пам`ятає куди її положила. Вважає, що розписка свідчить лише про намір позичити кошти та не містить умов щодо отримання ним у борг коштів, відтак не створює для нього правових насідків. Посилаючись на наведене та те, що будь-яких коштів згідно розписки він не отримував, розписка містить лише положення про намір позичити кошти, факту передачі коштів не відбулось, просив відмовити у позові. Позивачка подала відповідь на відзив. Вказала, що розписка від 02 грудня 2015 року є підтвердженням факту укладення договору позики між сторонами спору та отримання відповідачем у борг вказаної суми коштів, що узгоджується із правовим висновком ВСУ наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-63цс13. Розписка від 02 грудня 2015 року містить умову щодо отримання відповідачем у борг коштів у розмірі 1500доларів США та обов`язок останнього повернути їх до 02 лютого 2016 року. Розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі коштів. Відповідачем не оскаржувалась дана розписка, відтак його твердження про те, що вона є недійсною та факту передання коштів не відбулось є безпідставними та необґрунтованими. Посилаючись на наведене, просила задовольнити уточнені позовні вимоги. У судове засідання позивач не з`явилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо подала заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Позивачка була присутня у попередніх судових засіданнях, позов підтримала з підстав викладених у заявах по суті. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомленим належним чином. Попередньо його представник-адвокат Кметик В.С. подав заву про слухання справи за їх відсутності. У позові просять відмовити. Адвокат Кметик В .С. був присутній у попередньому судовому засіданні, позов не визнав, з підстав викладених у відзиві. Судом встановлено, що 02 грудня 2015 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 1500 дол. США, які зобов`язався віддати не пізніше 02 лютого 2016 року, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 02 грудня 2015 року. Відповідач, в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув позивачу позичені грошові кошти у встановлений строк. Оригінал розписки знаходиться у позивача та наданий до матеріалів справи за № 607/23949/18. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з положенням ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. За нормами ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що борг позивачу не повернуто, що підтверджується фактом наявності у позивача оригіналу розписки від 02 грудня 2015 року. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу . Згідно з вимогами ст. 99 КонституціїУкраїни грошовою одиницеюУкраїни є гривня. Гривня є законнимплатіжнимзасобом на територіїУкраїни. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі за № 373/2054/16ц. Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданою позивачем розпискою, умови якої відповідач не виконав, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 1500доларів США. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Такий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року в справі №6-36цс14. З огляду на те, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України, та що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, суд вважає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі облікової ставки НБУ. Згідно офіційного розпорядження Національного банку України станом на 04 червня 2018 року офіційний курс гривні до долара США становить 2695,48 грн. за 100 доларів США. Таким чином, станом на день винесення рішення 1500 доларів США еквівалентно 40 432,20 грн. Відтак, сума процентів за користування грошовими коштами згідно договору позики за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року обчислюється за наступною формулою і становитиме: за період з 02.02.2016 по 21.04.2016 року -( 40 432,20*80днів*22%): (365днів х 100 %) = 1949,61грн., за період з 22.04.2016 р. по 26.05.2016р.-(40432,20 грн. х 35 днів х 19 %) : (365днів х 100 %) =736,64 грн., за період з 27.05.2016 р. по 23.06.2016р.-(40432,20 грн. х 28 днів х 18 %) : (365днів х 100 %) = 558,30грн., за період з 24.06.2016 р. по 28.07.2016р.-(40432,20 грн. х 35 днів х 16,5 %) : (365днів х 100 %) = 639,71грн., за період з 29.07.2016 р. по 15.09.2016р.-(40432,20 грн. х 49 днів х 15,5 %) : (365днів х 100 %) =841,32 грн., за період з 16.09.2016 р. по 27.10.2016р.-(40432,20 грн. х 42 днів х 15 %) : (365днів х 100 %) =697,87 грн., з 28.10.2016 р. по 13.04.2017р.-(40432,20 грн. х 168 днів х 14 %) : (365днів х 100 %) = 2605,38грн., з 14 .04.2017р. до 25.05.2017р.-(40432,20 грн. х 42 днів х 13 %) : (365 днів х 100 %) =604.82 грн, з 26.05.2017 р. до 26.10.2017р.- (40 432,20 грн. х 154 днів х 12,5 %) : (365 днів х 100 %) =2132,38 грн., з 27.10.2017 р. до 14.12.2017р.-(40432,20 грн. х 49 днів х 13,5 %) : (365 днів х 100 %) = 732,76грн., з 15.12.2017 р. до 25.01.2018р. - (40432,20грн. х 42 днів х 14,5 %) : (365 днів х 100 %) =674,61 грн., з 26.01.2018 р. до 01.03.2018р. - (40432,20грн. х 35днів х 16 %) : (365 днів х 100 %) = 620,33грн., з 02.03.2018 р. до 12.07.2018р. - (40432,20грн. х 133днів х 17 %) : (365 днів х 100 %) =2504,58 грн., з 13.07.2018 р. до 06.09.2018р. - (40432,20грн. х 56 днів х 17,5 %) : (365 днів х 100 %) = 1085,58грн., з 07.09.2018 р. до 16.11.2018р. - (40432,20грн. х 71 днів х 18 %) : (365 днів х 100 %) =1415,68 грн., на загальну суму 17 799,57 грн. Суд не приймає до уваги наведений позивачем розрахунок процентів 18 322,63 грн., оскільки дана сума розрахована із суми боргу 41655грн. у гривневому еквіваленті станом на 16 листопада 2018 року, що суперечить вимогам ст. 533 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 17 799.57 грн. процентів за користування коштами за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року. Згідно із вимогами ст.ст.625, 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, а саме, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Встановлено, що борг позивачу не повернуто, а тому позивач має право на стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, на три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача три проценти річних у розмірі 3 383.10грн. за період з 03 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року . В силу вимог ст.625 ЦК України розмір трьох процентів річних від простроченої суми 1500 доларів США, що еквівалентно 40 432,20грн. за період з 03 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року включно, становить 3 383 грн., виходячи із наступного розрахунку 40 432,20дол.США*3%/100 річних/365 днів* 1018 днів прострочки = 3 383 грн. Суд не приймає до уваги наведений позивачем розрахунок трьох процентів річних на суму 3486,23 грн., оскільки дана сума розрахована із суми боргу 41655грн. у гривневому еквіваленті станом на 16 листопада 2018 року, що суперечить вимога ст. 533 ЦК України. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500доларів США, процентів за користування коштами за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року у розмірі 17 799.57 грн. та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 03 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року у розмірі 3383 грн. Доводи відповідача про те, що складена розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення, не підтверджує факт передачі грошових коштів, а лише вказує про намір позичити кошти, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 02 грудня 2015 року [PERSON] склав розписку про отримання у [PERSON] грошових коштів. Вказана розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, зобов`язання щодо її повернення, кінцевий термін повернення та дату складення. У даній розписці зазначено, що [PERSON] позичив у позивача кошти, і зобов`язується віддати не пізніше 02 лютого 2016 року. Відсутність у розписці запису про зобов`язання повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику. Аналогічний правовий висновок викладенний у постанові ВС від 18 грудня 2018 року у справі за № 686/21857/16-ц. Доводи відповідача щодо неотримання ним грошових коштів суд не приймає до уваги, оскільки дійсність договору позики у зв`язку з його безгрошовістю відповідачем не оскаржувалась та із позовом про визнання такого договору недійсним, з підстав, передбачених законом, він до суду не звертався. Більше того, відповідач не заперечив факт власноручного написання ним даної розписки. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 704,80 грн. сплаченого судового збору . На підставі викладеного,

Outcome: partial