Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, відповідно до якої просить встановити факт, що договір дарування від 02 вересня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є., реєстровим номером №5930 належить [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] . В заяві [PERSON] посилається на те, що у вказаному документі її прізвище зазначено як « [PERSON] » що на даний час є орфографічною помилкою та не співпадає з її документами, де вона зазначена, як « [PERSON] », яка перешкоджає заявнику у вільному розпорядженні своєю власністю. Заявник надала суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі; прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири від 02 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є., зареєстрованого в реєстрі за №5930, належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Як вбачається у вищевказаному договорі дарування частини квартири від 02 вересня 2000 року прізвище [PERSON] зазначено як « [PERSON] », тобто з буквою «е», що не співпадає з її іншими документами де вона зазначена, як « [PERSON] ». З паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Приморським РВ УМВС України в Одеській області 06 грудня 2002 року на ім`я [PERSON] вбачається, що її прізвище зазначено як « [PERSON] ». Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд дійсно вбачає розбіжності в зазначенні прізвища [PERSON] в правовстановлюючих документах - договорі дарування частини квартири від 02 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є., зареєстрованого в реєстрі за №5930. З огляду на вищевказані докази, знайшов підтвердження факт того, що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню, що надасть заявнику можливість вчиняти будь-які юридичні дії щодо вказаного майна. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved