Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона та її діти - [PERSON], [PERSON] є власниками двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], по 1/3 частині кожному. Крім неї та її дітей, за зазначеною адресою зареєстрований [PERSON], з яким у 2010 році припинені шлюбні стосунки. При цьому відповідач у вищезазначеній квартирі з 2009 року не проживає, є громадянином Російської Федерації, працює у м.Ялта. Майна та особистих речей [PERSON] у спірному житловому приміщенні немає. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі вона змушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Теперішнє місце проживання відповідача їй не відоме. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач у судовому засіданні позов підтримала повністю та просила суд його задовольнити в повному обсязі, а також пояснила, що договірних відносин між нею та відповідачем з приводу найму вказаного житла не існує. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач у судовому засіданні не заперечувала проти такого вирішення справи. Третя особа - [PERSON] - позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити в повному обсязі, а також суду пояснив, що відповідач є його батьком та майже шість років не проживає у спірній квартирі. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області - в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Третя особа - [PERSON] - будучи належним чином повідомленою судом про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER], виданого 10.10.1989 року, встановлено, що 18.09.1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що складено актовий запис №43 (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №25353 від 05.09.2006 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/3 частині кожному, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7, 8, 9-10). Згідно довідки вих.№2670 від 01.10.2014 року, виданої Комунальним підприємством «Основаніє», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.11). На підставі акту від 17.11.2014 року, складеного представниками Комунального підприємства «Основаніє», зі слів сусідів [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з 2009 року не проживає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], який є батьком позивача, [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], кожний окремо, суду показали, що відповідач у спірній квартирі не проживає більше шести років, комунальні послуги не сплачує. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній більше шести років, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує право останньої як власника житлового приміщення. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як позивачі просили не стягувати з відповідача сплачений ним при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивачів судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved