Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Галицький районний відділ Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В даному житловому будинку окрім неї зареєстровані її чоловік [PERSON] та онука [PERSON] [PERSON] будучи зареєстрованою у вказаному житловому будинку, не проживає там з 2010 року, жодних дій по утриманню будинку не здійснює. Позивачка не взмозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та підтримку позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, скерувала до суду заяву про визнання позову, просила розгляд справи проводити без її участі. Представник третьої особи - Галицького районного відділу Державної міграційної служби України в судове засідання не з'явився. Начальником служби подано заяву про визнання позову та розгляд справи без участі представника. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку окрім позиваки зареєстровані її чоловік [PERSON] та онука [PERSON] Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 27 грудня 2018 року [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] не проживає більше одного року (а.с. 8). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Судом встановлено, що відповідачка не приймає участі у витратах по утриманню будинку, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає позивачці в проведенні поточних ремонтів. Таким чином суд вважає, що відповідачка добровільно покинула житловий будинок, у якому зареєстрована, а оскільки така не проживає без поважних причин більше одного року у вказаному будинку, то в силу цього втратила право на користування житлом, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Такими є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено).

Outcome: approved