Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Нікопольського обласного підприємства оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки про визнання права власності за набувальною давністю на нежиле приміщення по вул. Гагаріна 4/2, с. Чумаки Томаківського району Дніпропетровської області, згідно технічного паспорту ТОВ «Томаківське БТІ» на нежиле приміщення станом на 26.09.2016 року, відповідно до експлікації приміщень до плану нежитлової будівлі літ. «А» загальна площа становить 70,3 кв.м., згідно характеристики будівлі: торгівельний зал №1 площею 43,1 кв.м., торгівельний зал №2 площею 15,8 кв.м., склад №3 площею 11,4 кв.м., що належить Нікопольському обласному підприємству оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 15.06.2000 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 100162 від 15.06.2000 року з послідуючою реєстрацією права власності Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації 05.07.2000 року, з реєстровим номером 15-39. Позовні обґрунтовані тим, що вона з початку 2015 року відкрито, безперервно володіє\~вказаним нерухомим майном, власником якого являється Нікопольське обласне підприємство оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 15.06.2000 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 100162. Право власності за відповідачем зареєстровано 05.07.2000 року за реєстровим номером 15-39 Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області, що підтверджується відповідним Реєстровим записом про право особистої власності. До цього часу вона продовжує користуватися вказаним нерухомим майном, відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні. Добросовісно та безперервно (більше десяти років) володіє та користується нерухомістю, підтримує його в належному стані, постійно проводить ремонти, сплачує кошти за комунальні послуги та земельний податок. Першочергово між з відповідачем вона досягнули домовленості укласти договір купівлі-продажу даного об'єкта нерухомості, обумовили його вартість та інші умови, про що їй передано нежитлове приміщення в особисте користування. За весь період володіння нею майном відповідач не вчинив жодних дій для оформлення договору купівлі-продажу. Вона неодноразово пропонувала директору підприємства [PERSON] укласти договір купівлі-продажу нерухомості, однак останній погоджуючись на кожну її пропозицію не вчиняв відповідних дій, направлених на оформлення правочину, чим відстрочував взаємну домовленість. Відповідачу добре відомий той факт, що вона з часу заволодіння майном відкрито, добросовісно та безперервно використовує його для власних потреб. Визнаючи за нею факт володіння нерухомим майном відповідач надав їй на нього відповідні правовстановлюючі документи, тим самим відмовившись від свого права володіння, оскільки протягом більше десяти років не заявляв вимог про витребування нерухомого майна з її володіння. На цей час підставою для визнання за нею права власності на будівлю є положення ч. 1 ст. 344 ЦК України згідно якого особа, яка добросовісно, відкрито, безперервно володіє\~нерухомим майном\~протягом десяти років, набуває\~право власності\~на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У своїй заяві позивачка просить суд розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні, про що підтримує позов повністю і просить його задовольнити, а сплачений нею судовий збір віднести на користь держави. Представник відповідача, що діє на підставі постанови зборів учасників підприємства від 26.09.2003 року №166, у своїй письмовій заяві просить суд розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні, оскільки позов визнає повністю. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін у судовому засіданні, які надали відповідні письмові заяви згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми для подальшого ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Доведено, що за договором купівлі-продажу нерухомості нерухомості від 15.06.2000 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 100162, Нікопольське обласне підприємство оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки придбало у власність нерухоме майно - нежиле приміщення, розташоване по вул. Гагаріна 4/2, в с. Чумаки Томаківського району Дніпропетровської області. Право власності за відповідачем зареєстровано 05.07.2000 року за реєстровим номером 15-39 Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області, що підтверджується відповідним Реєстровим записом про право особистої власності. Згідно технічного паспорта виданого ТОВ «Томаківське БТІ» серія АЕ№001054 станом на 26.09.2016 року, відповідно до експлікації приміщень, загальна площа якого становить 70,3 кв.м., складається з: торгівельного залу площею 43,1 кв.м., торгівельного залу площею 15,8 кв.м. та складу площею 11,4 кв.м. Позивачка вказує на те, що з 2005 року, першочергово домовившись з відповідачем про укладення договору купівлі-продажу, який до цього часу не вчинили за відсутності відповідних дій з боку власника майна, володіє та користується вказаним нерухомим майном на свій розсуд, відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, добросовісно та безперервно (більше десяти років), підтримує його в належному стані, постійно проводить ремонти, сплачує кошти за комунальні послуги та земельний податок. З приводу того, що відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на укладення правочину щодо відчуження об'єкту нерухомості, позивачка порушила питання про визнання права власності на майно виходячи з підстав передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України згідно якої особа, яка добросовісно, відкрито, безперервно володіє\~нерухомим майном\~протягом десяти років, набуває\~право власності\~на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно власник якого відмовився від свого права на належне йому майно. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. А відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Володіння нежитловим приміщенням не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. Володіння і користування вказаним нерухомим майном починаючи з 2005 року не здійснювалося позивачкою на підставі договірних зобов'язань (договір оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), сторони лише мали намір укласти відповідний правочин, що являється обставинами, які підтверджують факт відсутності в неї підстав для виникнення права власності на будинок в момент заволодіння ним, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстав) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. В пункті 11 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; \~володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи наведені обставини та правові підстави реалізувати право на нежитлове приміщення гарантоване статтею 47 Конституції України можливо тільки на підставі частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, оскільки позивачка довела добросовісність заволодіння чужим майном, де до цього часу продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше 10 років. При цьому, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Судом встановлено факт спливу строку набувальної давності, і рішення суду про визнання права власності за набувальною давністю не замінюватиме собою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а буде лише підставою для її проведення. На підставі викладеного та

Outcome: approved