Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, посилаючись на те, що 13 липня 2012 року [PERSON] у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON], позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 8300,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 13.07.2012 року. За умовами розписки відповідачка зобов'язувалась сплачувати до першого числа кожного місяця по 300,00 доларів США до повної сплати боргу, відповідно відповідачка повинна була виплатити грошові кошти до 01 листопада 2014 року. Спочатку [PERSON] сумлінно виконувала взяті на себе зобов'язання та вчасно сплачувала борг. Проте, з 2014 року відповідачка почала сплачувати борг не до 1-ого числа, як передбачено умовами розписки, а до 20-го числа. Крім того, всупереч умовам розписки, за квітень, травень 2014 року відповідачка сплачувала позивачці лише по 200,00 доларів США, а з червня по жовтень 2014 року взагалі не здійснювала ніяких платежів. Останній платіж був у листопаді 2014 року, [PERSON] сплатила позивачці 200,00 доларів США. Таким чином, відповідачка за період з 01.08.2012 року по 01.11.2014 року повернула лише 6600 доларів США, а саме: за період з 01.08.2012 року по 31.03.2014 року було сплачено 6000 доларі США (20 місяців х 300 доларів СШ А); за період з 01.04.2014 року по 31.05.2015 року сплачено 400 доларів США (2 місяці х 200 доларів США). У розписці передбачено, що після виплати загальної суми боргу, відповідачка зобов'язана сплатити 10% річних за користування позикою. Оскільки Відповідачка до цього часу не повернула суму боргу, то за період з 14.07.2012 року по 15.12.2015 року, 10% річних за користування позикою становить 2840 доларів США, що за курсом НБУ на 15.12.2015 року становить 67625,00 грн. (8300 доларів США х 10% х 1249 днів прострочення / 365 днів року / 100 %) Станом на 15.12.2015 року сума боргу, яка підлягає поверненню становить 4540 доларів США, що за курсом НБУ на 15.12.2015 року становить 108104,75 грн. (1700 доларів США основного боргу + 2840 доларів США 10% за користування Позикою). Відповідачка на даний час вищезазначений борг у сумі 1700 доларів США основного боргу та 2840 доларів США - 10% за користування позикою так і не повернула, мирним шляхом вирішити спір не бажає. Відповідачка при особистій зустрічі з позивачкою відмовилась сплачувати решту боргу, мотивуючи це тим, що в неї відсутні кошти і надалі вона не зможе віддавати борг згідно умов розписки, не кажучи вже про 10% річних, які відповідачка повинна була сплатити після погашення суми боргу. Сума 3 % річних за період з 02.11.2014 року по 15.12.2015 року становить: 57,01 доларів США, що за курсом НБУ на 15.12.2015 року становить 1357,50 грн. (1700 доларів США основного боргу х 3 % річних х 408 днів прострочення /365 днів року /100%)). Просить суд стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] 109462,25 грн., (4597,01 доларів США, що станом на 15.12.2015 року становить 109462,25 грн.), з яких (1700 доларів США - основного боргу; 2840 доларів США - 10% за користування позикою, 57,01 доларів США - сума 3% річних), а також судовий збір за подачу позовної заяви - 1094,62 грн., судовий збір за забезпечення позову - 243,60 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та пояснила про те, що вона повністю погасила борг [PERSON] відповідно до розписки від 13.07.2012 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 13 липня 2012 року [PERSON] у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON], позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 8300 доларів США, що підтверджується розпискою від 13.07.20012 року. За умовами розписки [PERSON] зобов'язувалась сплачувати до першого числа кожного місяця по 300,00 доларів США до повної сплати боргу, відповідно відповідачка повинна була виплатити грошові кошти до 01 листопада 2014 року. Спочатку [PERSON] сумлінно виконувала взяті на себе зобов'язання та вчасно сплачувала борг. Проте, з 2014 року відповідачка почала сплачувати борг не до 1-ого числа, як передбачено умовами розписки, а до 20-го числа. Крім того, всупереч умовам розписки, за квітень, травень 2014 року відповідачка сплачувала позивачці лише по 200,00 доларів США, а з червня по жовтень 2014 року взагалі не здійснювала ніяких платежів. Останній платіж був у листопаді 2014 року, [PERSON] сплатила позивачці 200,00 доларів США. Таким чином, відповідачка за період з 01.08.2012 року по 01.11.2014 року повернула лише 6600 доларів США, а саме: за період з 01.08.2012 року по 31.03.2014 року було сплачено 6000 доларі США (20 місяців х 300 доларів СШ А); за період з 01.04.2014 року по 31.05.2015 року сплачено 400 доларів США (2 місяці х 200 доларів США). В судовому засіданні позивачем [PERSON] на підтвердження погашення боргу [PERSON] відповідно до розписки від 13.07.2012 року, надано суду графік погашення. [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти наданого графіку, та пояснила що вона постійно погашала борг по 300 доларів США і нею весь борг виплачено, однак доказів які б підтверджували даний факт [PERSON], не надано. Таким чином, суд частково бере в якості доказів наданий графік, оскільки [PERSON] по даному графіку частково визнавалося погашення боргу в розмірі 300 доларів щомісячно. У розписці передбачено, що після виплати загальної суми боргу, відповідачка зобов'язана сплатити 10% річних за користування позикою. Відповідач в порушення вищевказаних норм матеріального закону, та прийнятих по договору зобов'язань, у строки обумовлені договором та розпискою позивачеві позику не повернув. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факт укладення договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до Правова позиція (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, який свідчить про факт отримання боржником певних коштів. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договорів позики у справі є іноземна валюта. Згідно статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 553 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 553 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно до правової позиції Верховного суду України в постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року по справі № 6-79 цс 14 незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до Правова позиція (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14 за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого заборгованість складає 109462,25 грн., (4597,01 доларів США, що станом на 15.12.2015 року становить 109462,25 грн.), з яких (1700 доларів США - основного боргу; 2840 доларів США - 10% за користування позикою, 57,01 доларів США - сума 3% річних). Суд погоджується з розрахунком позивача, який був наданий в судовому засіданні. Відповідачем заперечень щодо наданого розрахунку не надавалось та не надавалось власного варіанту розрахунку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1094,62 грн. та у розмірі 243,60 грн., а всього 1338,22 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 13 липня 2012 року в розмірі 109462,25 грн., що еквівалентно 4597,01 доларів США, а також судові витрати в сумі 1338,22 грн.

Outcome: approved