Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], 2016 року народження, та на її утримання. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що за час спільного проживання з відповідачем у них народилася дитина - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач звернулася до суду з даним позовом. [PERSON] має стабільний дохід, отримує офіційно заробітну плату, працює в ТОВ «Вінницька птахофабрика» в очисній бригаді, а тому просила суд, відповідно до ст. 183 СК України, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і досягнення дитиною повноліття. Та оскільки, [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною і в даний час не працює, просила суд стягнути з відповідача на її утримання кошти в розмірі 1/5 всіх видів його доходу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої відмовилась від стягнення коштів на її утримання, врешті позовні вимоги залишила незмінними. Просила про розгляд справи у її відсутність, змінені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.197 ЦПК України. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, визнання позову відповідачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що у сторін, які перебували у зареєстрованому шлюбі, народилася дочка [PERSON], [INFO], батьками якої є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького району Вінницької області №187 від 23.03.2017 року, дитина [PERSON], 2016 року народження, проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні (а.с.6). Згідно інформації № 05-739 від 30.03.2017 року, наданої на адвокатський запит адвоката Дудіна Л.В. управлінням праці та соціального захисту населення Тростянецької РДА, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні і отримує допомогу при народженні дитини. Громадянин [PERSON] на обліку в управлінні не перебуває і ніяких видів допомог не отримує. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідач не проживає з позивачем однією сім'єю, в добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання спільної дитини. Обставин, які б доводили необхідність звільнення її від обов'язку утримувати дитину, судом не встановлено, та відповідачем в силу ст. 60 ЦПК України не доведено. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Встановленим судом фактичним обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України та гарантуються Основним Законом України. Відповідно до ст.ст. 180, 181 ч.3, 183 ч.1 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу одного з батьків і (або) у твердій грошовій сумі, що визначається судом. При визначенні розміру аліментів у відповідності до ст. 182 СК України суд, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у відповідача інших утриманців. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Суд також враховує, що дитина проживає з матір'ю, яка має обмежені можливості її утримувати, а забезпечення потреб дитини вимагає значних витрат. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 січня 2017 року становить 1355 грн. Протягом року прожиткові мінімуми збільшуються Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Відповідно до п.п. 1,2 ст. 3, п.2 ст.6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позивач просить про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання дочки в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліменти у визначеному розмірі. Досліджуючи матеріальний стан відповідача було встановлено, що він працює в ТОВ «Вінницька птахофабрика», отримує стабільно заробітну плату, що не заперечується самим [PERSON] Відповідач зобов'язаний утримувати доньку [PERSON] до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем. У такому випадку, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки аліменти. Доказів того, що відповідач не має можливості утримувати дочку та те, що у нього на утриманні перебувають інші діти, непрацездатні батьки, що має значення для визначення розміру аліментів, суду подано не було. При визначення розміру аліментів суд враховує зазначені сторонами дані про особу та майновий стан позивача та відповідача, те що аліменти стягуються на утримання однієї дитини, тому вважає за можливе стягнути їх в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.03.2017 року, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний та може надавати на утримання дитини щомісячно аліменти і саме такий розмір аліментів не суперечитиме інтересам дитини. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення суду слід допустити до негайного виконання в межах суми аліментних платежів за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved