Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Краснокутської селищної ради Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на ? частину житлового будинку за набувальною давністю. В обґрунтування уточнених позовних вимог [PERSON] зазначила, що рішенням народного суду Краснокутського району Харківської області від 22 жовтня 1976 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] Згідно вказаного рішення суду Краснокутським БТІ на зазначений об'єкт нерухомого майна зареєстроване право приватної спільної часткової власності за [PERSON] на 1/2 частину майна, іншу 1/2 частину вищевказаного житлового будинку зареєстровано за Краснокутською селищною радою на підставі реєстраційного посвідчення від 27.02.1978 року, виданого Богодухівським БТІ, реєстраційний номер: книга 1, номер запису 88, що підтверджується довідкою Краснокутського БТІ №182 від 20.03.2018 року. Відповідно до рішення № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчий комітет Краснокутської селищної ради вирішив продати [PERSON] 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], яка перебуває на балансі Краснокутської селищної ради. Однак, у вищевказаних документах виявлено розбіжності у прізвищі позивача, а саме: згідно паспорта громадянина України, прізвище позивача вказано як «[PERSON]», тоді як у рішенні виконавчого комітету Краснокутської селищної ради № 351 від 29 грудня 1977 року та довідці Краснокутського БТІ № 182 від 20.03.2018 року її прізвище зазначено як «[PERSON]». Разом з цим, згідно свідоцтва про одруження, [NUMBER] від 01 грудня 1967 року, прізвище позивача вказано як «[PERSON]». Вищевказані розбіжності у документах унеможливлюють оформити позивачем належним чином право приватної власності на всю частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та в подальшому розпорядитися власним майном на свій розсуд, у зв'язку з чим позивач вирішила звернутись до суду для встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Окрім цього позивач добросовісно та відкрито володіє та користується майном більше 10 років, проживаючи в ньому, в зв'язку з чим [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та прохала визнати за нею право приватної власності на ? частину вищевказаного житлового будинку за набувальною давністю. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву про підтримання уточнених позовних вимог [PERSON] та про слухання справи у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій прохав слухати справу у його відсутність, позов визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням народного суду Краснокутського району Харківської області від 22 жовтня 1976 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] Згідно вказаного рішення суду Краснокутським БТІ на зазначений об'єкт нерухомого майна зареєстроване право приватної спільної часткової власності за [PERSON] на 1/2 частину майна, іншу 1/2 частину вищевказаного житлового будинку зареєстровано за Краснокутською селищною радою на підставі реєстраційного посвідчення від 27.02.1978 року, виданого Богодухівським БТІ, реєстраційний номер: книга 1, номер запису 88, що підтверджується довідкою КП «Краснокутське БТІ» №182 від 20.03.2018 року. Відповідно до рішення № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР виконавчий комітет Краснокутської селищної Ради народних депутатів вирішив продати [PERSON] 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], яка перебуває на балансі Краснокутської селищної ради. Однак, у вищевказаних документах виявлено розбіжності у прізвищі позивача, а саме: згідно паспорта громадянина України [NUMBER], прізвище позивача вказано як «[PERSON]», тоді як у рішенні виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР № 351 від 29 грудня 1977 року її прізвище зазначено як «[PERSON]». Разом з цим, згідно свідоцтва про одруження, [NUMBER] від 01 грудня 1967 року, прізвище позивача вказано як «[PERSON]». Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо встановлення факту належності документу, оскільки вважає підтвердженим документально факт належності позивачу рішення № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР. Що стосується вимог позивача про встановлення факту належності їй довідки КП «Краснокутське БТІ» № 182 від 20.03.2018 року, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки довідка КП «Краснокутське БТІ» № 182 від 20.03.2018 року не має розбіжностей в прізвищі позивача, так як вона видана саме позивачу - [PERSON]. Що стосується вимог позивача про визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями за набувальною власністю, то вони також не підлягають задоволенню на підставі слідуючого. Матеріалами справи встановлено, що рішенням № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР виконавчий комітет Краснокутської селищної Ради народних депутатів вирішив продати [PERSON] 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], яка перебуває на балансі Краснокутської селищної ради. Даний договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був, в зв'язку з розбіжностями в документах, а саме в зв'язку з тим, що рішення № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР видано на ім'я [PERSON], натомість як вбачається з паспорта громадянина України [NUMBER], прізвище позивача - «[PERSON]», однак даним рішенням суду встановлено факт належності позивачу рішення № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР, що надає їй можливості подальшого оформлення права власності на ? частину житлового будинку, яка була їй продана на підставі рішення № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР в позасудовому порядку. Також, позивач прохає визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] натомість як вищевказаним рішенням № 351 від 29 грудня 1977 року виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради депутатів трудящих Краснокутського району Харківської області Української РСР позивачу вирішено продати ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] натомість матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження адреси розташування спірного майна. Окрім цього, позивачем не надано доказів безперервного володіння майном. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами ст. 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб'єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Відповідно до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Посилання позивача, що вона володіє спірним домоволодінням, добросовісно та відкрито, а тому за нею слід визнати право власності за набувальною давністю, суд вважає безпідставними, оскільки позивач не довела підстав для визнання на нею права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, що є її процесуальним обов'язком. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а тому суд розглянув справу за наявними в справі матеріалами, оскільки ні позивач, ні її представник до суду не з'явилися, а представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог [PERSON] Крім цього до суду представником позивача [PERSON] було подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 року було задоволено та відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по вказаній справі, а тому з позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1436 грн. 21 коп.

Outcome: partial