Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 8 квітня 2003 року вона одружилася з відповідачем. До одруження вони (сторони) на протязі року проживали разом в гуртожитку Носівського цукрового заводу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. 21 березня 2003 року на ім`я відповідача було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Цього ж дня на її (позивача) ім`я було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки розміром 0,19 га, яка розташована за цією ж адресою та призначена для ведення особистого підсобного господарства і будівництва та обслуговування жилого будинку. Відповідач не визнає її (позивача) право на 1/2 частину зазначеного житлового будинку, а тому вона була змушена звернутися до суду із цим позовом. [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що вона познайомилась з відповідачем, коли працювала черговою у гуртожитку. На той час вона мала власну квартиру. Відповідачу було відомо, що у неї є дочка від першого шлюбу. З 2000 року вони (сторони) проживали разом, у березні 2003 року подали заяву до відділу реєстрації актів цивільного стану. Вона (позивач) перебувала на четвертому місяці вагітності, а шлюб зареєстрували лише у квітні 2003 року тому, що відповідач не був громадянином України, через це тривалий час проходила перевірка його документів. У березні 2003 року її (позивача) батьки дали кошти на завдаток та придбання будинку. Будинок був занедбаний, не придатний для проживання. За три місяці будинок відремонтували батьки та її родичі. Відповідач не мав роботи у той період. У 2016 році у відповідача помер батько. [PERSON] повернувся в Україну, став заявляти про власність на будинок, вигонити її з будинку, створювати неможливі умови для проживання. Був притягнутий до адміністративної відповідальності за насильство у сім`ї. Вони (сторони) намагалися вирішити спір, ходили до нотаріуса, але ні про що не домовились. У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали повністю, просили відмовити у їх задоволенні, пояснили, що відповідач приїхав в Україну у 2000 році, а в м. Носівка у 2001 році, став зустрічатися з позивачем. У 2001 році його зареєстрували у квартирі дружини. У березні 2003 року він придбав будинок за особисті кошти. Земельну ділянку довелось оформити на позивача, оскільки він не був громадянином України. На теперішній час він ( [PERSON] ) змінив у будинку замки, не допускає позивача у будинок через те, що колишня дружина забрала його документи та особисті речі.\~\~ У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, суть яких зводиться до того, що її дочка працювала черговою у гуртожитку цукрового заводу. Відповідач проживав там, познайомився з дочкою [PERSON] . З 2000 року дочка мала окрему квартиру. Мушег та дочка проживали у квартирі [PERSON] . З 2002 року [PERSON] та [PERSON] проживали у будинку, який належить їй (свідку). У цьому будинку відповідач був прописаний. Внук [PERSON] родився [INFO] . Будинок [ADDRESS] придбали у березні 2003 року, непридатним для проживання. Завдаток власнику давав батько [PERSON] . У будинок перейшли проживати перед Новим 2004 роком після того, як провели ремонт.\~\~ У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, суть яких зводиться до того, що вона (свідок) проживала з мамою [PERSON] у [ADDRESS] . Перед Новим 2000 роком відповідач прийшов до них з подарунками, відбулося знайомство. У будинок на Матросова перейшли втрьох: вона (свідок), мати та [PERSON] . Відповідач ремонтів не проводив, не проживав у м. Носівка. Після повернення з [PERSON] відповідач вигнав її ( [PERSON] ) з будинку.\~ У судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, суть яких зводиться до того, що мав у м. Носівка будинок (готовність якого становила 49 %), вирішив його продати, дав оголошення. Про купівлю домовлялися з [PERSON] [PERSON] він (свідок) знав. Між ними виникла суперечка з приводу несвоєчасного звільнення будинку. У судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, суть яких зводиться до того, що відповідача знає близько 10 років, про те, що у суді розглядається справа знає зі слів відповідача. Про обставини купівлі\~ будинку йому (свідку) нічого не відомо. У судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, суть яких зводиться до того, що позивача знає з народження [PERSON] . Зі слів відповідача йому (свідку) відомо, що будинок придбав [PERSON] .\~\~\~ У судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, суть яких зводиться до того, що\~ зі слів відповідача йому відомо, що [PERSON] купував будинок. З позивачкою знайомі зі школи. З 1998 року тісно спілкувались. Позивач працювала у гуртожитку, а\~ відповідач на цукровому заводі зачищав мазутні ємності. У 2001 році позивач приїжджала у гості до нього (свідка) у с. Наумівка, познайомила з відповідачем, представила як знайомого. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. З матеріалів справи (а.с. 27; 28) вбачається, що 21 березня 2003 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] . Цього ж дня між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,19 га, яка розташована за цією ж адресою та призначена для ведення особистого підсобного господарства і будівництва та обслуговування жилого будинку. Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки були посвідчені приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області. У судовому засіданні встановлено, що 8 квітня 2003 року [PERSON] та [PERSON] одружилися. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 22; 67). Як у позовній заяві, так і у судовому засіданні, позивач та її представник як на підставу своїх вимог посилалися на те, що до одруження сторони на протязі року, тобто з квітня 2002 року, проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, а тому житловий будинок [ADDRESS] в силу ст. 74 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 1 січня 2004 року, поширюється дія СК України. Абзацом 1 ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 562/408/16-ц, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірний житловий будинок) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач не просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період придбання спірного житлового будинку, а тому в даному випадку відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України, вважати спірний житловий будинок таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою на час придбання цього будинку. Водночас суд зазначає, що інститут фактичних шлюбних відносин був введений у національне законодавство лише СК України, тобто до набрання чинності СК України таке поняття, як фактичні шлюбні відносини, у законодавстві було відсутнє. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР 1963 року та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і ч. 1 ст. 368 чинного ЦК України. Статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Указані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 Земельного кодексу Української РСР і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Ураховуючи вищевикладене, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 його частину, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте сторонами внаслідок їх спільної праці, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed