Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 15.01.2018 року в розмірі 124050 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.01.2018 вона уклала Договір позики з [PERSON] , за умовами якого відповідачеві в якості позики було передано 5000 доларів США, що станом на 03.03.2020 по курсу НБУ в гривневому еквіваленті складає 124050 грн. Вказану суму позики відповідач зобов`язувався повернути їй до 15.01.2020 року. Однак в порушення договірних зобов`язань після настання строку виконання зобов`язань грошові кошти за договором позики не були повернуті. Відповідач на пропозиції добровільно сплатити заборгованість не реагує, зустрічей уникає, переховується, на телефонні дзвінки не відповідає. Тому вона змушена звернутись до суду за захистом порушених прав. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість згідно Договору позики від 15.01.2018 в сумі 124050 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.03.2020 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерував. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час а місце розгляду справи повідомлений, із заявами та клопотаннями до суду не звертався. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17. 15 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач надала відповідачу грошові кошти (позику) в розмірі 5000 доларів США, а відповідач зобов`язувався прийняти позику від позивача і повернути вказану позику позикодавцям на умовах та у визначений цим договором строк. Відповідно до п. 3.2. договору позики остаточною датою повернення позики є 15 січня 2020 року. Позивачем зазначено, що станом на день звернення до суду з позовом боржник не розрахувався і сума боргу в гривневому еквіваленті становить 124050 грн. Так, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки (договору), оскільки не завжди сам текст розписки (договору) свідчить про факт отримання грошей. З тексту договору не вбачається момент передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним, Крім того, згідно з п. 1.1. договору позики [PERSON] у порядку і на умовах, визначених цим договором, зобов`язується надати, а не надала [PERSON] позику. Разом з тим, пунктом 4.1. договору позики передбачено, що позикодавець зобов`язаний надати позичальнику позику протягом одного дня з моменту підписання цього Договору. Проте, вказаний договір позики не містить додатків з розпискою чи заявою про отримання грошових коштів. Оцінивши договір від 15.01.2018 суд дійшов висновку, що він не містить відомостей щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 15.01.2018, як то передбачено п.4.1, 4.2 спірного договору. Таким чином, судом встановлено, що зміст наданого договору позики є суперечливим та не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме: не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Оскільки моменту передання грошей судом не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом - у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16. Будь-яких інших доказів отримання відповідачем у позику грошових коштів у позивача суду не надано. Таким чином, суд повинен уникнути формальної правової оцінки наявності відповідної боргової розписки (договору позики), та в кожному окремому випадку встановити реальний зміст правовідносин, які виникли між сторонами, що в даному випадку унеможливлено відсутністю належних доказів укладення сторонами договору позики. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч. 5 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно зі ст. 2 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , відшкодування судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed