Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цією заявою, в якій вказала, що її сестра - [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Свердловськ Луганської області, громадянка України, яка на час смерті була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , померла [INFO] в місті Довжанськ (Свердловськ) Луганської області, Україна, причина смерті - атеросклеротичний кардіосклероз. Міловський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відмовив у реєстрації смерті, який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, заявник просить встановити факт смерті у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. Заявник в судовому засіданні присутньою не була, в наданій суду заяві просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи до суду також не з`явився, надіслав письмову заяву, в якій просив розглянути справу на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства за його відсутності. Заперечень проти позову не має. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1ст. 317 ЦПК Українизаява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Так, судом встановлено, що заявниця є родичкою, а саме: рідною сестрою померлої [PERSON] , що підтверджується: - копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 29 травня 1940 року Ворошиловградським бюро РАЦС, актовий запис № 620, яка при народженні отримала прізвище « [PERSON] »; - копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30 квітня 1967 року міським бюро РАЦС м. Свердловськ, актовий запис № 195, відповідно до якого [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »; - копією свідоцтва про народження заявниці серії [NUMBER] , виданого 29 серпня 1952 року міським бюро РАЦС м. Свердловськ, актовий запис № 944, яка при народженні отримала прізвище « [PERSON] »; - копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 06 червня 1979 року міським бюро РАЦС м. Свердловськ, актовий запис № 368, відповідно до якого заявниця [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »; - копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 жовтня 2020 року № 00028164700, з якого слідує, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після чого остання змінила прізвище на « [PERSON] ». На підтвердження факту смерті сестри заявник надала копію довідки про смерть № 586 від 01 вересня 2020 року, згідно якого [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Свердловськ Луганської області, громадянка України, яка на час смерті була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , померла [INFO] в місті Довжанськ (Свердловськ) Луганської області, Україна, причина смерті - атеросклеротичний кардіосклероз. Міловським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) листом за №702/21.5-70 від 15 жовтня 2020 року відмовлено в проведенні реєстрації факту смерті з видачею свідоцтва про смерть у зв`язку з тим, що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті встановленим. Таким чином,

Outcome: approved