Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 листопада 2007 року та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 908370 їй належить земельна ділянка площею 3,5199 га, кадастровий номер 7423880500:02:001:0582, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території колишньої Ганнівської сільської ради Носівського району Чернігівської області. 1 січня 2014 року між нею (позивачем) та ПП «АГРОПРОГРЕС» було укладено договір оренди цієї земельної ділянки, який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 вересня 2014 року за № 7119254 (далі - договір оренди землі). Строк дії цього договору становив 5 років. У грудні 2018 року вона (позивач) зверталася до керівництва ПП «АГРОПРОГРЕС» із попередженням про те, що у подальшому не бажає мати з ними договірних відносин і просила після закінчення строку дії договору повернути належну їй земельну ділянку. Керівництво ПП «АГРОПРОГРЕС» повідомило їй, що відповідно до умов додаткової угоди від 1 червня 2015 року до договору оренди землі від 1 січня 2014 року (далі - додаткова угода) строк дії попереднього договору був продовжений до 31 грудня 2025 року, надало копію додаткової угоди та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію цієї угоди. Після ознайомлення із додатковою угодою їй (позивачу) стало відомо, що вона підписана не нею, а іншою особою. Це свідчить про відсутність її (позивача) згоди на укладення додаткової угоди. Про порушення своїх прав з боку відповідача вона (позивач) дізналася лише у грудні 2018 року, а тому вважає, що нею не пропущений строк позовної давності. [PERSON] просила суд: - визнати поважними причини пропущення строку позовної давності; - визнати недійсною додаткову угоду від 1 червня 2015 року до договору оренди землі від 1 січня 2014 року, укладеного між нею та ПП «АГРОПРОГРЕС», предметом якого є оренда земельної ділянки площею 3,5199 га, кадастровий номер 7423880500:02:001:0582, розташованої на території Ганнівської сільської ради Носівського району Чернігівської області; - стягнути з відповідача на її корить понесені судові витрати. У судове засідання позивач та її представник - адвокат Левченко Г.В. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій просив позов задовольнити, розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти, подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову в зв`язку із відсутністю підстав вважати, що власник земельної ділянки не підписував додаткову угоду. Суд розглядає справу в загальному порядку у відсутності учасників справи за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача та її представника щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У судовому засіданні встановлено, що позивач довідалася про порушення відповідачем її прав у грудні 2018 року, а звернулася до суду з цим позовом 22 лютого 2019 року, тобто у межах трирічного строку загальної позовної давності, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, та матеріалами справи. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах позивачем не пропущено строк позовної давності. З матеріалів справи (а.с. 7; 8) вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 листопада 2008 року державним нотаріусом Носівської районної державної нотаріальної контори Перев`язко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2763, та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 908370 [PERSON] належить земельна ділянка площею 3,5199 га, кадастровий номер 7423880500:02:001:0582, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Ганнівської сільської ради Носівського району Чернігівської області. У судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2014 року за № 7119254 було зареєстровано договір оренди землі, укладений 1 січня 2014 року між [PERSON] та ПП «АГРОПРОГРЕС» строком на 5 років, предметом якого є оренда земельної ділянки площею 3,5199 га, кадастровий номер 7423880500:02:001:0582, яка розташована на території Ганнівської сільської ради Носівського району Чернігівської області. 1 червня 2015 року між [PERSON] та ПП «АГРОПРОГРЕС» було укладено додаткову угоду до зазначеного договору оренди землі, якою, зокрема, термін дії договору оренди землі було встановлено до 31 грудня 2025 року. Відомості про додаткову угоду було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9-17). Відповідно до висновку експерта Чернігівського відділення КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 107/108/20-24 від 4 лютого 2020 року (а.с. 49-54) підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» додаткової угоди від 1 червня 2015 року до договору оренди землі від 1 січня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПП «АГРОПРОГРЕС», виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 627 ЦК України однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі, який має дефект волі та волевиявлення орендодавця - власника землі, порушує належне його право власності, право вільно приймати рішення щодо укладення договору відносно свого майна, вільно обирати контрагента та визначати умови договору. Письмова форма такого договору є виявом волі сторін на укладення договору та підтвердженням досягнутої домовленості щодо його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір являється правочином і на договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно приписами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, визначених законом, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України визнання правочину (угоди) недійсним є одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки. Позивач просить визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі у зв`язку з тим, що вона її не підписувала. У судовому засіданні встановлено, що оспорювану угоду позивач особисто не підписувала, повноваження на це іншим особам не надавала в установленому законом порядку, що свідчить про відсутність волі орендодавця на укладення додаткової угоди, та є підставою, передбаченою ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ст. 215 ЦК України, для визнання її недійсною. Таким чином, додаткова угода, яка має дефект волі та волевиявлення орендодавця - власника землі, порушує належне його право власності, право вільно приймати рішення щодо укладення договорів відносно свого майна, вільно обирати контрагента та визначати умови договорів. Законні права орендодавця під час укладення та підписання вказаної додаткової угоди були порушені, оскільки виключне право на таке підписання належить власнику землі або уповноваженій ним в установленому законом порядку особі. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 3 квітня 2019 року по справі № 479/1049/16-ц (61-43242св18), в якій зазначено, що встановлення під час розгляду справи факту відсутності волевиявлення позивача (орендодавця) на укладення спірного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та застосування наслідків його недійсності. Докази, які б спростовували або суперечили доводам сторони позивача, а також висновку експерта, в матеріалах справи відсутні. Експертиза, висновок якої наявний у матеріалах справи, була проведена компетентним експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків; даний висновок експертизи належними доказами не спростовується. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрати за проведення по справі судової почеркознавчої експертизи у розмірі 3 768 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 1; 55; 61). Відповідно до ст. 141 ЦПК України зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved