Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в період з 16 липня 2015 року до 27 листопада 2018 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. 16 березня 2017 року її чоловік [PERSON] уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6110100000:10:002:0059, площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На придбання вказаної земельної ділянки нею було надано відповідну письмову згоду. У договорі також зазначено, що на момент його укладення покупець - [PERSON] перебуває у шлюбі із [PERSON] і дана земельна ділянка набувається ними у спільну сумісну власність. Після припинення шлюбних відносин згоди про добровільний поділ майна між ними досягнуто не було. Оскільки, майно було придбане в період шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 6110100000:10:002:0059, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. 27 грудня 2019 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов в якому проти задоволення позову не заперечує, однак вказує, що оспорювана земельна ділянка була придбана частково за його особисті кошти та частково за кошти його батьків. Позивач в свою чергу жодних коштів на придбання майна не надавала так як вона не працювала і самостійного заробітку в неї було. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції про що складено відповідний актовий запис №1045. Прізвище позивача після державної реєстрації шлюбу було змінено на « [PERSON] ». Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року у справі №607/21314/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після чого прізвище позивача змінено на « [PERSON] ». 16 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6110100000:10:002:0059, площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ліщиною О.П. 16 березня 2017 року за реєстровим №624. Пунктом 9 вказаного договору передбачено, що земельна ділянка, яка є предметом договору перебувала у спільній сумісній власності продавця [PERSON] та його дружини [PERSON] . Також у пункті 10 договору купівлі продажу від 16 березня 2017 року зазначено, що на момент укладення договору покупець - [PERSON] перебуває у шлюбі із [PERSON] , яка надала свою згоду на придбання цієї земельної ділянки про що нею подано відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ліщиною О.П. 16 березня 2017 року за реєстровим №623. Земельна ділянка набувається ними у спільну сумісну власність. Згідно інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №199848797 від 11 лютого 2020 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6110100000:10:002:0059, площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 16 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 березня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ліщиною О.П. 16 березня 2017 року за реєстровим №624. Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 21 листопада 2019 року вартість земельної ділянки кадастровий номер 6110100000:10:002:0059 площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] складає 152 334 грн. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу у період з 16 липня 2015 року до 27 листопада 2018 року. У вказаний період, а саме 16 березня 2017 року відповідач [PERSON] за згодою позивача [PERSON] придбав земельну ділянку кадастровий номер 6110100000:10:002:0059 площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Щодо доводів відповідача про придбання земельної ділянки за його власні кошти та кошти його батьків, що може свідчити про належність майна до об`єктів особистої приватної власності, суд зазначає, у відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року по справі № 6-399цс17. Водночас тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц. Відповідачем в свою чергу не надано до суду жодних доказів, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, суд розглядає цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів є всі підстави вважати, що оспорювана земельна ділянка придбана за час перебування сторін у шлюбі, а тому належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 №11 передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному,гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Сімейним кодексом України врегульовано питання належності земельної ділянки набутої жінкою чи чоловіком, за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України до особистої приватної власності дружини, чоловіка (п.5 ч.1 ст.57 СК України). Однак як вбачається з матеріалів справи оспорювана земельна ділянка була відчужена продавцем фізичною особою не із фонду земель державної і комунальної власності, та набута позивачем та відповідачем у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу. Пунктом а) ч.1 ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Таким чином земельна ділянка не може бути віднесена до об`єктів особистої приватної власності і має статус об`єкта спільної сумісної власності, тому її поділ проводиться на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Враховуючи, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час шлюбу, доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем не надано, а тому оспорюванна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 6110100000:10:002:0059, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору в дохід держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved