Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку по [ADDRESS] . У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності даний житловий будинок перебуває у її особистій приватній власності; [PERSON] є її рідною внучкою та зареєстрована за вказаною адресою, проте будучи ще неповнолітньою у 1998 році разом із своїми батьками переїхала на постійне місце проживання в с. Винники Дрогобицького району Львівської області; у зв`язку з тим, що відповідач фактично не проживає у житловому будинку, а лише зареєстрована, позивачу це створює перешкоди у розпорядженні та користуванні нею своїм майном, вона несе суттєві витрати з оплати за комунальні послуги, не в змозі оформити субсидію; тому просить у судовому порядку визнати відповідача такою, що втратила право на дане житлове приміщення. Позивач у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалася на викладені у зверненні до суду обставини, наполягала на задоволенні позову. Відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, так як на час судового розгляду перебуватиме за межами України; позовні вимоги визнала повністю та не заперечила проти визнання її такою, що втратила право на дане житло, оскільки давно не проживає житловому будинку. З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного: Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тому до ухвалення судового рішення судом роз`яснено позивачу наслідки відповідної процесуальної дії. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є суб`єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Судом установлено, що [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] - на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Самбірського МУЮ Львівської області 24 квітня 2015р.; у житловому будинку, який належить позивачу на праві власності зареєстрована її внучка [PERSON] - відповідач по справі, що підтверджується довідкою №2654, виданою 14.06.2021р. начальником КП СМР «ЖЕК» м. Самбір. У судовому засіданні з пояснень позивача, а також із письмової заяви відповідача, яка позов визнала, установлено, що [PERSON] фактично не проживає за вказаною адресою з 1998 року, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від інших осіб шляхом, який власник вважає прийнятним; отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Як установлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону та із поданих позивачем даних не встановлено підстав, що порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідач не проживає в житловому будинку без поважних причин понад один рік, що відповідно є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Окрім цього, судом взято до уваги, що реєстрація місця проживання відповідача в житловому будинку обмежує право позивача у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження майном, а тому згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання; таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право на житло. За таких обставин, враховуючи вищезазначені положення матеріального права, а також те, що житловий будинок належить на праві приватної власності позивачу, що мають місце істотні умови, які полягають у фактичному тривалому непроживанні відповідача у будинку та створенні перешкод позивачу, як власнику житла у здійсненні нею права користування своїм майном, які позивач вимагає усунути, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на положеннях законодавчих норм, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.

Outcome: approved