Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агропрогрес плюс», у якому просить визнати недійсним договір оренди землі від 21.04.2008 року, укладений між [PERSON] та відповідачем та зобовязати ТОВ «Агропрогрес плюс» повернути позивачу земельну ділянку, розташовану на території Попівської сільради Карлівського району Полтавської області (за межами населеного пункту) і належить позивачу на праві приватної власності, відповідно до Державного акту серії ЯМ №238909, виданого 03.09.2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2008 року №2551. Крім того, просить суд стягнути з відповідача судові витрати. У позовній заяві зазначається, що позивач є власником земельної ділянки розміром 3,6497 га, що розташована на території Попівської сільради Карлівського району (за межами населеного пункту), відповідно до Державного акту серії ЯМ №238909, виданого 03.09.2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2008 року №2551. 05.04.2014 року позивачем було укладено договір оренди із селянським (фермерським) господарством «Ніконія» строком на 20 років, який зареєструвала 06.05.2014 року в РС Карлівського РУЮ. У травні 2014 року позивач дізналася про існування договору оренди землі від 21.04.2008 року на вищевказану успадковану позивачем земельну ділянку, нібито укладену між матірю позивача - [PERSON] та відповідачем, який зареєстрований у Карлівському райвідділі Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України по земельних ресурсах» 21.05.2008 року за №040855600401, коли його отримала у ТОВ «АПК Докучаєвські чорноземи». У зазначеному договорі оренди землі та у доданих до нього документах, що містяться у реєстраційній справі, підписи не належать матері позивача [PERSON], дані документи вона не підписувала і доручення на підписання не давала. На момент укладання позивачем договору оренди землі від 21.04.2008 року, її мати [PERSON] померла. Позивач вважає, що відповідач користується належною їй земельною ділянкою без відповідних правових підстав. [PERSON] на даний час бажає, щоб на її земельній ділянці господарювало СФГ «Ніконія». Позивач вважає, що оскільки її мати не давала згоду на укладення договору і договір з відповідачем не укладала, тому дану угоду потрібно визнати недійсною. Зазначені обставини змусили позивача звертатися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просив суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, заперечив проти його задоволення. Зазначив, що позивачу було відомо про існування оскаржуваного договору, оскільки, навіть після закінчення строку дії договору від 20.03.2004 року, вона отримувала орендну плату. Також, просив застосувати строк позовної давності. Крім того, додав, що ТОВ «Агропрогрес плюс» не є правонаступником ТОВ «МДМ». Представник третьої особи до суду не зявився. Від відділу Держземагенстава у Карлівському районі надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що отримувала орендну плату бо вважала, що отримує її за договором від 2004 року, укладеним з ТОВ «МДМ». Про існування договору, укладеного з відповідачем нічого не знала до 2014 року. Орендну плату отримувала у 2008-2010 роках у конторі в с. Попівка Карлівського району, в бухгалтерії вона надала копію свідоцтва про спадщину. Хто обробляв земельну ділянку з 2012 року вона не знає. Оскаржуваний договір вона отримала у 2014 року, дата на ньому не була поставлена. Лише після укладання договору з СФГ «Ніконія» 05.04.2014 року, вона поїхала до директора ТОВ «Агропрогрес плюс» [PERSON] і він поставив дату на договорі, та пояснив, що договір є дійсним. Вислухавши позивачку, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно копії договору оренди землі без дати, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агропрогрес плюс», в оренду позивачу було передано земельну ділянку, яка належала [PERSON], розміром 3,65 га строком на 10 років (а.с. 15-17). Пізніше позивачкою суду було надано копію цього договору, на якому стоїть дата 21.04.2008 року (а.с. 60-62). Вказані договори підписані сторонами. До цих копій договорів додані копії актів прийому-передачі землі в оренду, які підписані сторонами, та на яких також відсутня дата (а.с. 18 та 63). На запит суду, відділом Держземагенства у Карлівському районі надано належним чином завірену копію вище вказаного договору оренди землі, який підписаний сторонами, та на якому також відсутня дата його укладання, але міститься інформація про його реєстрацію у Карлівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 21.05.2008 року за №040855600401 (а.с. 41-43). До цієї копії договору також додано копію акту прийому-передачі землі в оренду, який підписаний сторонами, та на якому стоїть дата 21.05.2008 року (а.с. 44). Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] орендодавець по вище вказаному договору, померла 08.04.2007 року, про що Книзі реєстрації смертей 10.04.2007 року зроблено відповідний актовий запис за №05 (а.с. 9). Отже, достовірно встановити, коли саме було укладено договір, неможливо, оскільки в як в доданій до позову копії договору так і в наданій відділом Держземагенства у Карлівському районі копії договору відсутня дата його укладення. В наданій пізніше позивачкою копії договору проставлена дата, але, як повідомила сама позивачка, її поставив керівник ТОВ «Агропрогрес плюс» лише в квітні 2014 року. В той же час, в копії акту прийому-передачі землі в оренду, який підписаний сторонами, та на якому стоїть дата 21.05.2008 року, тобто акт прийому-передачі підписувався вже після смерті орендодавця. Щодо заявленого представником відповідача застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне заначити наступне. Представником відповідача надано копії відомостей про виплату орендної плати за 2008-2010 роки, в яких стоїть підпис позивачки про отримання орендної плати, про що не заперечувала позивачка (а.с. 67-71). В цих відомостях вказано, що орендна плата сплачується ТОВ «Агропрогрес плюс». Позивачка пояснювала це тим, що вона вважала, що отримує орендну плату за договором від 2004 року, укладеного між її матірю та ТОВ «МДМ». В той же час, ТОВ «Агропрогрес плюс» не є правонаступником ТОВ «МДМ», а отже, позивачка мала звернути увагу на те, що орендна плата сплачується іншою юридичною особою, тобто могла допускати, що орендатором земельної ділянки не є ТОВ «МДМ». Отже, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, але суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову по суті з наступних підстав. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, закон поділяє недійсні правочини на дві категорії: нікчемні та оспорювані. Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої, імперативної вказівки закону, тому причини порушення закону, внаслідок яких правочин є нікчемним, самі по собі правового значення не мають і не вимагається підтвердження судом недійсності нікчемного правочину. В даному випадку, договір оренди землі між [PERSON] та ТОВ «Агропрогрес плюс» було укладено, відповідно до акту прийому-передачі землі в оренду від 21.05.2008 року (а.с. 44), після смерті орендодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Цивільна дієздатність [PERSON] втрачена в звязку з її смертю 08.04.2007 року (а.с. 9), а отже оскаржуваний правочин є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В то же час, згідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Але, в даному випадку, суд на має можливості ухвалити рішення про повернення земельної ділянки позивачу на заявлених вимогах за актом прийому-передачі, оскільки акт прийому-передачі від 21.05.2008 року є також нікчемним правочином, а отже, земельна ділянка фактично не передавалась орендодавцем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed