Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину будинку та вселення в житло. В позовній заяві зазначає, що 12 червня 1999 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , який рішенням Уманського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу і на спільні кошти 18 червня 2007 року нею з відповідачем було придбано будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу від 18.06.2007 року. В даному будинку проживала їхня сім`я. Після припинення шлюбних відносин, [PERSON] постійно створював конфліктні ситуації, влаштовував сварки, а тому вона вимушена була залишити своє постійне місце проживання і в даний час проживає з дітьми у матері. Крім спірного будинку, іншого житла вона не має. Вона намагалася вирішити питання щодо вселення в будинок по [ADDRESS] в лютому місяці 2018 року, але [PERSON] ні її, ні дітей до будинку не допустив. В зв`язку з неправомірними діями [PERSON] вона зверталася до Уманського відділу поліції в лютому місяці 2018 року, а також у службу у справах дітей м. Умань, але отримала відповіді, що дане питання, тобто вселення в будинок [ADDRESS] , необхідно вирішувати в судовому порядку. Такими діями [PERSON] порушує не тільки її право на житло, але і права своїх неповнолітніх дітей. Свої дії, щодо не допуску її з дітьми [PERSON] мотивує тим, що він є власником будинку і вирішує хто буде проживати в будинку. Просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] ; вселити її та неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] в будинок [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не перешкоджати користуватися даним будинком; стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 6948 грн. 68 коп. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що вона з відповідачем була в зареєстрованому шлюбі з 1999 року по [INFO] , до того як розірвати шлюб близько пів року спільно не проживали. Діти зареєстровані по [ADDRESS] . Коли вона з дітьми та поліцією приїхали до хати, то відповідач не пустив їх в будинок. На стягнення аліментів вона подавала, так як відповідач сказав, що буде платити тільки по рішенню суду. Вони жили в спільному будинку по [ADDRESS] , продали той будинок і придбали будинок по [ADDRESS] . Договір купівлі продажу оформлявся в нотаріуса [PERSON] , вона була присутня, переговори вів чоловік. Вона працювала в ПП « Сільгоспмаш » головним бухгалтером, крім того являється приватним підприємцем. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що позов є необґрунтований та не містить докази. Не встановлено джерело походження грошових коштів. Обґрунтування вселення відсутнє. Відповідач допомагав старшому сину в навчанні, пропонував мирову угоду позивачу. В день купівлі будинку купувалася також земельна ділянка, на якій він розміщений, однак позивачка стосовно земельної ділянки позовні вимоги не ставить. Просить в задоволенні позову відмовити. Судом встановлено. [PERSON] та [PERSON] 12 червня 1999 року зареєстрували шлюб, який рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2017 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Згідно договору купівлі продажу від 18 червня 2007 року сторонами було придбано житловий будинок по [ADDRESS] , покупцем згідно договору виступив [PERSON] . Згідно копії паспорта [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Згідно копії паспорта [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що [PERSON] постійно створював конфлікті ситуації, влаштовував сварки життя з ним стало неможливим, тому позивач була змушена виселитися з дітьми з даного будинку. 06.02.2018 року [PERSON] намагалася вирішити питання щодо вселення в будинок по [ADDRESS] , однак відповідач не пустив її з дітьми в будинок, в зв`язку з чим вона була змушена звертатися до Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області, про що свідчить рапорт від 06.02.2018 року та лист від 17.02.2018 року начальника Уманського ВП ГУНП в Черкаській області. Згідно листа начальника служби у справах дітей від 14.02.2018 року [PERSON] відмовив службі у справах дітей у допуску в помешкання для обстеження умов проживання. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в особистих інтересах та в інтересах дітей підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст.ст. 60, 61 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень статей 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК). Статтею 69 СК України передбачене право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч. 1 ст.\~71 СК України ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 цієї статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частинами 4 і 5 статті визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України; і таке присудження грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Жодна зі сторін не вносила на депозитний рахунок суду суму, яка могла б бути присуджена другому з подружжя за його частку в майні, яке присуджується другому з подружжя, тому суд не має законних підстав для стягнення з однієї зі сторін на користь іншої сторони такої грошової компенсації. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже суд, оцінивши у сукупності зібрані докази, приймаючи до уваги, що будинок по [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу за спільні грошові кошти, а тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, визнавши за нею право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] . Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінюватись, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. В судовому\~засіданні з`ясовано,\~що відповідач\~ [PERSON] \~не допускає\~позивача з\~дітьми до\~будинку,\~внаслідок чого\~позивач позбавлена\~можливості ним\~користуватися,\~що є\~порушенням її\~прав як\~власника спільної\~сумісної власності.\~ У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (житловим будинком) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло, сторона позивача це довела. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що відповідачем чиняться перешкоди в користуванні позивачем будинком, який є спільною сумісною власністю сторін, внаслідок чого, позовні вимоги в частині вселення позивачки з дітьми є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи в обов`язковому порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги те, що позивач та відповідач не мають пільг щодо сплати судових витрат та при подачі позову позивачем були сплачені судові витрати, тому, у порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору, що складає 4797 грн. 83 коп., витрати за проведення експертної оцінки будинку в сумі 600 грн., витрати на отримання копій документів в сумі 300 грн. 85 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1250 грн., а всього 6948 грн. 68 коп.

Outcome: approved