Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення завдатку в подвійному розмірі та безпідставно отриманих коштів. В позові зазначено, що 12 червня 2003 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж належних відповідачу 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] за ціною в розмірі 400 доларів США. Згідно із досягнутою домовленістю позивач передала відповідачу в якості задатку грошову суму в розмірі 200 доларів США, а відповідач в підтвердження отримання грошів надала позивачу відповідну розписку. В подальшому, 18 вересня 2004 року позивач передала відповідачу ще 200 доларів США, що разом зі сплаченим завдатком склало повну вартість нерухомого майна, про це відповідачем також була складена відповідна розписка. Позивач зазначає, що з її боку були повністю виконані всі умови договору купівлі-продажу частини житлового будинку, однак договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено не було, так як відповідачу спочатку бракувало коштів на його оформлення, а потім вона взагалі відмовилась від укладання такого договору. Тому позивач вважає, що відповідач повинна повернути їй грошову суму, сплачену нею в якості задатку, в подвійному розмірі - 400 доларів США та інші безпідставно набуті гроші в розмірі 200 доларів США, які до теперішнього часу відповідачем не сплачені. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову суму, еквівалентну відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день розгляду позову 600 доларам США, понесені судові втрати по оплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 500 гривень 00 копійок. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що вона купила частину належного відповідачу житлового будинку, сплативши його вартість двома платежами, але нотаріально договір купівлі-продажу укладено не було. При цьому ніякий договір не укладався, а потім відповідач взагалі відмовилась продавати свій будинок. В судовому засіданні відповідач та її представник адвокат [PERSON] позов визнали частково та пояснили, що дійсно між позивачем та відповідачем спочатку була домовленість щодо продажу належної відповідачу частини житлового будинку, після чого позивачем були сплачені авансові платежі, однак при цьому жодний договір не укладався і договір купівлі-продажу частини житлового будинку між ними укладений та нотаріально посвідчений не був. Тому відповідач згодна відшкодувати позивачу грошову суму в розмірі 5000 гривень 00 копійок. В іншій частині позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що надані позивачем кошти були авансовими платежами. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду справи про повернення майна. Як встановлено в судовому засіданні, 12 червня 2003 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж належних відповідачу на праві власності 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] за ціною в розмірі 400 доларів США. Згідно письмової розписки від 12 червня 2003 року, [PERSON] продає своє житло, тобто 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] за 400 доларів США. Отримала завдаток в сумі 200 доларів США, що складає 1050 гривень 00 копійок. Згідно письмової розписки від 18 вересня 2004 року, [PERSON] отримала від [PERSON] 200 доларів США, що складає в сумі із завдатком вартість будинку. Однак, договір купівлі-продажу частини житлового будинку між сторонами не укладався та нотаріально не посвідчувався. При цьому, із посиланнями позивача на те, що передана нею 12 червня 2003 року відповідачу грошова сума в розмірі 200 доларів США є завдатком, який повинен бути їй повернутий в подвійному розмірі, погодитися не можна, оскільки, виходячи із змісту ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто, ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання. На відміну від завдатку - аванс - це лише засіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Разом із цим, положеннями ч. 1 ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, а відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недотримання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Тому вбачається, що правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами. Отже, з урахуванням того, що договір купівлі-продажу належної відповідачу частини житлового будинку у встановленому законом порядку між сторонами не укладено, передана відповідачу на підставі розписки від 12 червня 2003 року грошова сума в розмірі 200 доларів США, за своєю правовою природою є авансом, який і підлягає поверненню позивачу у цьому ж розмірі. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, відповідно до якої, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Стосовно ж переданої позивачем відповідачу на підставі розписки від 18 вересня 2004 року грошової суми в розмірі 200 доларів США суд враховує, що, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що ці гроші були передані позивачем як оплата в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу на підставі розписки, тому вбачається, що зазначені грошові кошти в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачу. Таким чином, в зв'язку з тим, що сторони лише домовилися укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, але відповідно до вимог закону його не оформили, тому сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися, тобто в загальному розмірі 400 доларів США (сплачений 12 червня 2003 року аванс в розмірі 200 доларів США та оплата 18 вересня 2004 року в рахунок майбутнього договору в розмірі 200 доларів США), що згідно офіційного курсу НБУ станом на день розгляду позову - 06 листопада 2014 року складає грошову суму, еквівалентну 5582 гривні 27 копійок, яка повинна бути стягнута за відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми в розмірі 5582 гривні, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 55 гривень 82 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 393 гривні 55 копійок.

Outcome: partial