Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України з позовом про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 29400,00 грн., витрати від інфляції у сумі 13612,20 грн., 3% річних у розмірі 1030,07 грн., майнову шкоду у розмірі 11524,11 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні відповідачем не дотримано положення ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та не було виплачено одноразову грошову допомогу, що потягнуло за собою порушення прав позивача та завдання позивачу матеріальної шкоди, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача проти позову заперечила, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що з 13.12.2012 по 27.11.2014 позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] 27.11.2014 [PERSON] було звільнено із займаної посади у зв'язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України. 29.09.2014 народний депутат України [PERSON] звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України [PERSON] з поданням щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільнені у розмірі тримісячної заробітної плати, в тому числі й [PERSON] Проте, при звільненні позивача із займаної посади відповідачем не було виплачено одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень у зв'язку зі звільненням, що відповідачем не заперечувалось. Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-ХІІ. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. За приписами абзацу третього ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», на чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування. Ч. 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України. Відповідно до п. 23 ч. 7 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів. Згідно ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону, помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Аналіз викладеного свідчить, що на законодавчому рівні закріплено право помічника-консультанта народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати у випадку звільнення за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував про невиплату відповідачем одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 29400,00 грн. (9800,00х3=29400,00 грн.). Відповідачем в свою чергу не надано суду обґрунтованих підстав невиконання законодавчо закріпленого обов'язку щодо сплати належної позивачу суми одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у зв'язку зі звільненням. При цьому суд критично ставиться до тверджень представника відповідача стосовно відсутності відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам в силу дії принципу юридичної визначеності. Зокрема, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це виплата одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. А тому, відчутність бюджетних коштів не може бути підставою невиконання державою, в даному випадку в особі Апарату Верховної ради України, взятих на себе зобов'язань в частині здійснення передбачених Законом України «Про статус народного депутата України», виплат. Обґрунтованих підстав недотримання положень ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» в частині невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати помічника-консультанта народного депутата України, у випадку звільнення, за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України відповідачем не надано. Стосовно вимог позивача про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь [PERSON] втрати від інфляції у сумі 3040,71 грн. та 3% річних слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постановах Верховного суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, відсутність цивільно-правового правопорушення з боку відповідача, оскільки обов'язок відповідача сплатити суми одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати позивачу при звільненні не містить ознак грошового зобов'язання в розумінні положень ЦК України та відповідно не підпадає під дію норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому, вимоги позивача в даній частині задоволенню не підлягають. Поруч з наведеним, що стосується позовної вимоги про майнову шкоду у розмірі 11524,11 грн. слід зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником відповідача не надано не надано жодного доказу, та в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про завдання відповідачем збитків позивачу та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. У зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу матеріальних збитків або втрат майнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем та його представником не надано доказів наявності матеріальної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, їх слід стягнути з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial