Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити юридичний факт, що її вимушене переселення в червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України. Заявниця мотивує свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселеннябула зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями її паспорту серії [NUMBER] . Дана квартира належить заявниці на праві приватної власності. Зазначає, що до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Донецької області, вона була повноправним громадянином України, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Стверджує, що із вказаного місця проживання вона була змушена переміститись з огляду на порушення основних прав та свобод людини і громадянина, зокрема право на життя, право на свободу та особисту недоторканість, право на вільні вибори тощо. При цьому в обґрунтування обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначає, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, на думку заявника, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення Донецької народної республіки та Луганської народної республіки. Зазначає, що навесні 2014 року проросійські бойовики проводили на території міста проросійські мітинги, які супроводжувалися закликами на підтримку Російської Федерації. В квітні 2014 року після проголошення ДНР контрольованими Російською Федерацією збройними формуваннями у Шахтарську розпочалося активне тривале захоплення адміністративних будівель, відділення міліції, на яких встановлювались прапори Російської Федерації та ДНР. В травні 2014 року на території міста відбувся організований проросійськими найманцями так званий референдум, на якому вирішувалось питання про вихід Донецької області зі складу України, після якого заявниця стала свідком руху по місту російських колон військової техніки та військовослужбовців без розпізнавальних знаків, у камуфляжній формі з георгіївськими стрічками, шевронами та наліпками так званих ДНР та Новоросія. Серед місцевого населення почалась паніка, оскільки з появою озброєних проросійських бойовиків в Шахтарську значно побільшало випадків мародерства, закривались магазини, банки та інші установи. Зважаючи на інтенсивні обстріли з боку проросійських бойовиків, заявниця перебувала у стресовому стані. Крім цього, погіршення стану здоров`я її онука,\~ [PERSON] , зумовило [PERSON] в червні 2014 року залишити все своє майно та разом з онуком переїхати до с.Савинці Ярмолинецького району Хмельницької області, аби мати змогу жити, не турбуючись про власну безпеку. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950. Отримана [PERSON] довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 6819/00016 від 31.10.2014, яка видана Управління праці та соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації, посвідчує лише факт її з онуком вимушеного переселення з м. Шахтарська Донецької області до с. Савинці Ярмолинецького району Хмельницької області і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, України, було обумовлено тим, що заявниця мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, заявниця просила суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , в червні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України. В судове засідання заявниця та її представник, які повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи, не з`явилися, від представника заявниці надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та про підтримання заявлених вимог. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Повно та всебічно дослідивши докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Шахтарська Донецької області була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] . Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції №6819/00016 від 11.12.2014, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації, заявниця разом з онуком, [PERSON] , була вимушена переміститися з м. Шахтарська Донецької області до с. Савинці Ярмолинецького району Хмельницької області. Вказаною довідкою посвідчено лише факт їх вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України Про оборону України від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків. З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії Русское единство Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації забезпечити мир і спокій в Криму. У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року Територіальна цілісність України. 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів. 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя. Згідно ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації №685-VІІІ від 15.09.2015 Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення Донецької народної республіки (7 квітня 2014 року) та Луганської народної республіки (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери ДНР та ЛНР, серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон Восток, а також були задіяні такі озброєні групи найманців як Русский сектор та Оплот. За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Cухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих Луганської Народної Республіки та Донецької Народної Республіки. Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме: Луганська Народна Республіка та Донецька Народна Республіка не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність Донецької народної республіки. Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ [PERSON] заявила, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. За даними Державної прикордонної служби України від 21 березня 2014 року, на Донеччині українськими прикордонниками було затримано 28-річного громадянина Російської Федерації, [PERSON] , який неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі на території Росії за незаконне зберігання наркотиків та крадіжку. Під час перевірки затриманий зізнався, що їхав в м. Донецьк для участі у проведені масових мітингів на підтримку Російської Федерації. Згідно з даними Державної прикордонної служби України від 11 липня 2014 року, 10 липня 2014 року у пункті пропуску Успенка прикордонники Донецького загону затримали громадянина Російської Федерації у якого була відсутня імміграційна карта. В ході перевірки працівниками пункту серед його особистих речей було виявлено посвідчення ДНР, складаний ніж, заглушку від ручної гранати, наклейки так званого народного ополчення Донбасу, наклейки руської православної армії, камуфльовану накидку, ручну пов`язку народного ополчення Донбасу, нашивки Новоросії та ополчення Донбасу, агітаційний плакат ДНР, прапор Новоросії, газети Новоросія і Гражданин созидатель, журнал Федеральної служби безпеки по Ростовській області. Як повідомляє Інтернет-портал Lb.ua у статті під назвою Під Маріуполем затримали росіянина, який воював на боці бойовиків, - штаб АТО від 18 січня 2017 року, на Маріупольському напрямку, поблизу позицій українських військових було затримано члена російсько-окупаційних військ. Під час перевірки документів встановлено, що ця особа є громадянином Російської Федерації, жителем міста Курганінськ Краснодарського краю Росії. У затриманого були виявлені документи, які підтверджують його приналежність до одного з підрозділів незаконних збройних формувань окремих районів ДНР. З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Cил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад). Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями, якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій ДНР та ЛНР, які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх співвітчизників, що проживають за кордоном; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі. Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Луганської області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна, є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії. Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції\~ територія, до якої застосовано право окупації, повинна дійсно перебувати під владою ворожої армії, причому зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність. Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме: частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Згідно інформації, у статті У Шахтарську помітили колону російської військової техніки від 12 червня 2015 року, опублікованій в Інтернет-виданні Zik.ua, станом на 11 червня 2015 року в окупованому проросійськими бойовиками ДНР Шахтарську, Донецької області, була помічена колона російської військової техніки, яка рухалася в напрямку с. Сніжне, Донецької області. Так, кореспондент порталу зазначив, що по місту проїхали 8 Уралів, 1 зенітна установка ЗУ-23, 9 легкових авто, 10 джипів з живою силою і один автомобіль швидкої допомоги. 04 червня 2015 року главою ДНР [PERSON] було прийнято Указ Про створення Державної інспекції з питань дотримання законодавства про працю Донецької Народної Республіки № 234, відповідно до якого створено Державну інспекцію з питань дотримання законодавства про працю ДНР з метою реалізації державної політики з нагляду та контролю за дотриманням трудового законодавства та інших нормативно правових актів. За повідомленням Інтернет-видання Подробности у статті під назвою Десятки солдат из подкрепления для Иловайска попали в плен від 01 вересня 2014 року, в той час як українські військовослужбовці під Іловайськом йшли на допомогу оточеним проросійськими бойовиками побратимам із добровольчих батальйонів, представники ДНР захопили в полон близько 60 рядових солдат та офіцерів української армії. Серед полонених є розвідники, сапери та солдати. На сторінках Інтернет-видання Ліга.Новости опублікована стаття під назвою Бойовики ДНР захопили управління Донецької залізниці ЗМІ від 19 травня 2014 року, в якій зазначається, що представники самопроголошеної ДНР, озброївшись автоматами, та, перекривши мікроавтобусами дорогу по проспекту Маяковського, заблокували в центрі\~ міста адміністративну будівлю управління Донецької залізниці. Відповідно до змісту постанови Ради міністрів ДНР Про відміну святкування ряду державних свят України і пов`язаних з ними вихідних днів на території ДНР №29-1 від 22 серпня 2014 року, було відмінено святкування Дня незалежності України. Крім того, у постанові зазначається, що Постанова Верховної Ради УССР від 24 серпня 1991 року щодо проголошення незалежності України була прийнята з порушенням волі народу України і зруйнувала державну єдність руського народу. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Донецької та Луганської області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Донецької та Луганської області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявниці з частини окупованої Російською Федерацією території Донецької області, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та\~\~\~\~\~ будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч нормам вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків. Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. Згідно даних статті Донбас через сепаратистів може залишитись без зарплат і пенсій ДонОДА від 06 травня 2014 року, опублікованій в Інтернет-порталі 24tv, у зв`язку з діяльністю проросійських найманців на Донеччині, низка банків почали згортати свою діяльність в регіоні. Зокрема, ПриватБанк заявив про заморожування операцій на території Донецької області. Відділення Райффайзен Банку Аваль, Альфа-банку, Укрсиббанку, банку UniCreditBank заявили про загрозу безпеці і можливість призупинення всіх операцій за вкладами до нормалізації ситуації в регіоні. Зі статті Над міськрадою Шахтарська підняли прапор Донецької народної республіки від 15 квітня 2014 року, опублікованій в Інтернет-порталі Обозреватель, слідує, що у м. Шахтарськ, Донецької області, представники ДНР, піднявшись на дах Шахтарської міської ради, замінили прапор України на прапор псевдореспубліки. Також кореспондентом порталу повідомляється, що на дверях головного входу міськради Шахтарська російськими найманцями було вивішено прапор Російської Федерації. На сторінках Інтернет-порталу Данкор онлайн опублікована стаття під назвою Итоги года: религиозные преследования на Донбассе и в Крыму від 13 січня 2015 року, в якій кореспондент порталу, посилаючись на спеціальну заяву Київського патріархату від 15 травня 2014 року, повідомляє про наявність численних фактів загроз життю і здоров`ю духовенства та віруючим УПЦ КП, створення перешкод діяльності церкви в східних областях України з боку контрольованих Російською Федерацією проросійських бойовиків. Також у заяві зазначено, що озброєні російські бойовики вривалися в храми УПЦ КП з вимогою до священнослужителів негайно переходити в підпорядкування Московського патріархату, оголошували смертні вироки священикам Київського патріархату, що в нинішніх умовах створює реальну загрозу життю духовенства і віруючих УПЦ КП в Донецькій і Луганській областях. Так, кричущим прикладом релігійної нетерпимості мав місце випадок у Слов`янську Донецької області, де 08 червня 2014 двоє синів пастора [PERSON] і двоє дияконів релігійної громади ХВЄ Преображення Господнього були захоплені в заручники, а їх особисті автомобілі відібрані озброєними проросійськими бойовиками ДНР. На наступний день всі четверо віруючих були розстріляні. З метою приховування слідів злочину бойовики спалили деяких із своїх жертв в одному з автомобілів, а інших поховали в колективній могилі, разом із загиблими в боях російськими найманцями. Як зазначає Інтернет-портал Сегодня.ua у статті під назвою Безлади в Торезі: бойовики розгромили офіс ПР, вбили власника кафе і захопили банк від 03 червня 2014 року, у Торезі, Донецької області, що знаходиться на відстані 17 км від Шахтарська, почалися заворушення і мародерства. Місцеві мешканці зазначають, що невідомі озброєні особи безчинствують в місті, грабують житлові будинки, приватні підприємства, банки. Як наслідок, в містімасово закривалися магазини, банки, пошта. Як інформує кореспондент Інтернет-видання Сегодня.ua у статті під назвою Терористи шантажують провайдерів безпекою співробітників від 06 червня 2014 року, на вимогу самопроголошеної ДНР провайдери були змушені заблокувати мовлення 5 каналу, телеканалів 1+1, Донбас, UBR і NEWS 24, побоюючись за безпеку життя і здоров`я своїх співробітників. У той же час Інтернет-провайдер розмістив оригінал листа отриманого від проросійських бойовиків на адресу компанії, в якому йшлося про те, що останні навіть при виконанні вимог не гарантують збереження майна підприємства і безпеку персоналу. Відповідно статті Під Слов`янськом терористи із церкви обстрілюють військових та житлові квартали, опублікованій на Інтернет-порталі Тsn.ua 08 червня 2014 року, в районі Черевковки, Донецької області, проросійські бойовики із застосуванням 120-мм міномета з подвір`я церкви обстріляли позиції українських військових на горі Карачун та житлові квартали міста, в результаті чого є постраждалі. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб №2028 від 27 січня 2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими сепаратистськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Щодо порушень прав самої [PERSON] , які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі підтверджуються як поданими нею доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України навесні 2014 року, заявниця була повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Шахтарськ, [PERSON] мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. На початку весни 2014 року на території м. Шахтарськ почались проросійські мітинги, які супроводжувалися закликами на підтримку Російської Федерації, в яких брали участь агресивно налаштовані невідомі особи. У квітні 2014 року після проголошення ДНР контрольованими Російською Федерацією збройними формуваннями у Шахтарську розпочалося активне тривале захоплення адміністративних будівель, відділення міліції, на яких встановлювались прапори Російської Федерації та ДНР. Так, під час захоплення будинку міліції було викрадено всю зброю, а саму будівлю зруйновано. В травні проросійські найманці провели незаконний референдум, на якому, по суті, йшла мова про відокремлення Донбасу від України. Проживаючи у Шахтарську, заявниця неодноразово спостерігала, як по вулицях міста рухались колони російської військової техніки, зокрема, танки, бронетранспортери, артилерійські установки, сучасні зенітно-ракетні комплекси. Вона часто бачила групи озброєних найманців у камуфляжній формі з георгіївськими стрічками, шевронами та наліпками так званих ДНР та Новоросія, або взагалі без розпізнавальних знаків. З масовою появою проросійських бойовиків та військовослужбовців без розпізнавальних знаків на військовому одязі, в місті почастішали випадки мародерства та рейдерства. Як наслідок, закрилися банки та приватні підприємства. Фактичне проживання в умовах війни, а також погіршення стану здоров`я онука давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів, а тому в червні 2014 року заявниця була змушена залишити рідне місто та переміститись до с. Савинці Ярмолинецького району Хмельницької області аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила особисте майно, звичний ритм життя, вільне спілкування з друзями та родичами та надію на повернення додому. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявниці, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975\~ поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселила ся з території Донецької області з метою збереження життя, здоров`я, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved