Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 5 жовтня 2018 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого вона (позивач) надала відповідачу в борг 16 000 доларів США з терміном повернення до 30 листопада 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав розписку. Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу, у добровільному порядку не бажає повертати гроші, переховується, не виходить на зв`язок. [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь: - заборгованість за договором позики від 5 жовтня 2018 року в сумі 16 000 доларів США; - судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 108,80 грн.; - витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 грн. У судове засідання позивач та її представник адвокат Гунько О.Ю. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у загальному порядку в відсутності сторін за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 5 жовтня 2018 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 16 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 листопада 2018 року, що підтверджується копією відповідної розписки (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,\~ визначені родовими ознаками,\~ а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ,\~ який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд вважає, що форма договору позики, що передбачена ст. 1047 ЦК України, сторонами дотримана. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України при розгляді цивільної справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд вважає, що факт передачі позивачем грошових коштів в сумі 16 000 доларів США відповідачу є доведеним. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню позивачу отриманих у борг коштів в сумі 16 000 доларів США у встановлений строк, чим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.ст. 192, 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року (провадження № 14-134цс18). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню, не змінюючи грошовий еквівалент зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи (а.с. 1; 12) вбачається, що при зверненні до суду з цим позовом позивач сплатила судовий збір у розмірі 4 108,81 грн. Зазначені судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача. Позивач просила стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач не надала суду розрахунок витрат на правничу допомогу, а тому у задоволенні вимог про відшкодування позивачу понесених нею витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved