Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просить визнати за ним право власності на 1/4 частину садибного (індивідуального) житлового будинку №5 по вулиці Центральна в с. Одринки Сарненського району Рівненської області (частину як співвласнику колгоспного двору, частину в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]). Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що садибний житловий будинок №54 по вулиці Центральна в с. Одринки Сарненського району Рівненської області належав до суспільної групи господарств колгоспний двір головою якого був [PERSON], який працював у колгоспі. Станом на 15 квітня 1991 року до складу даного колгоспного двору входило пять осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто кожному з них належало по 1/5 частині майна колгоспного двору. 11 липня 1992 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається зокрема з садибного (індивідуального) житлового будинку №54 по вулиці Центральній в с. Одринки Сарненсьткого району Рівненської області. За життя [PERSON] заповіту не посвідчив, тому спадкування відбулося по закону. Після смерті позивач проживав у даному житловому будинку, тобто, вступив у володіння спадковим майном та вважається таким, що прийняв спадщину. З метою прийняття спадщини позивач в грудні 2016 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщина та надала всі необхідні документи. 23 грудня 2016 року державним нотаріусом Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області [PERSON] було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в звязку з тим, що відсутній документ, що посвідчує право власності [PERSON] на спадкове майно. Вказує, що в сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося таким чином: після закінчення будівництва у по господарській книзі сільської ради робився відповідний запис та відкривався особистий рахунок на імя забудовника, інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Позивач зазначає, що йому як члену колгоспного двору належало право власності на 1/5 частину садибного (індивідуального) житлового будинку №54 по вулиці Центральна в с. Одринки Сарненського району Рівненської області та оскільки він прийняв спадщину після смерті батька , то вважає що має всі підстави на 1/4 частину вказаного житлового будинку. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали повному обсязі, дали пояснення згідно позову. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав в обґрунтування заперечень щодо позову посилається на те, що спірне домоволодіння не відноситься до суспільної групи господарств «колгоспний двір», так як ні [PERSON] ні [PERSON] не були членами колгоспу, оскільки не передавали колгоспу своє майно, не входили до складу правління колгоспом та не відносилися до числа осіб, які здійснювали організаційно-розпорядчі чи адміністративні функції, то що, так як були найманими працівниками, за що отримували заробітну плату. Крім того, земельна ділянка по вулиці Центральна,54 в с. Одринки Сарненського району була видана на підставі рішення виконкому Сарненської районної ради народних депутатів, а не колгоспом. Позивач не вкладав грошей в спірний будинок, а тому вважає, що він немає на нього ніякого права. Крім того просила відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском строків позовної давності, оскільки після смерті батька пройшло 24 роки. Відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечив щодо визнання за позивачем 1/4 частини спірного житлового будинку. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача [PERSON], представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що будинок № 54 по вул. Центральна в селі Одринки Сарненського району Рівненської області належав до складу колгоспного двору, а його батько [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивач, [PERSON] входили до складу цього колгоспного двору. Виходячи з цього позивач вважає, що йому, як члену колгоспного двору належить 1/5 частина вказаного будинку. Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин,майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Згідно ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). На підтвердження позовних вимог позивачем було надано свідоцтво про народження [PERSON], свідоцтво про смерть [PERSON], копія проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, будівельний паспорт на забудову садиби у сільському населенному пункті Української РСР, копію Витягу з погосподарської книги за 1991-1995р.р., засвідченої Секретарем Коростеської сільської ради Сарненського району Рівненської області. Верховним Судом України сформульована наступна правова позиція (справа № 6-350цс15 від 18.11.2015р., № 6-145цс13 від 15.01.2014р., № 6-350цс15 від 18.11.2015р.), яку суд враховує згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 563 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається. Згідно із частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. З наявних у справі доказів вбачається, що [PERSON] працював пастухом у колгоспі Шевченка. Проте, позивачем не доведено, що працюючи у колгоспі його батько [PERSON]М, був членом такого колгоспного двору. Недоведеність факту членства у колгоспі виключає можливість визначення будинку як такого, що належав до суспільної групи господарств колгоспний двір, а відтак, до спірних правовідносин положень ст. 120 ЦК УРСР не можуть бути застосовані положення ст. 120 ЦК УРСР. Також суд вирішуючи даний спір виходить з такого. 31 січня 1966 року заступником Міністра комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Інструкція втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56. Положення Інструкції передбачали обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Як розяснено у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/4-13 записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Оцінюючи в сукупності надані позивачем докази, суд приходить до того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON], як спадкодавець, був власником зазначеного будинку. Оскільки встановлення цього факту є обовязковим під час вирішення спору про визнання права власності в порядку спадкування, недоведення є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.ст. ЦК України,

Outcome: dismissed