Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Проте, відповідачі з серпня 2014 року у вищевказаному житловому будинку не проживають та не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в житловому будинку не мають і взагалі будинком не цікавляться. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм майном. Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та просили суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, відзиви не подавали. Представник Служби у справах дітей Голопристанської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача у судовому засіданні не заперечувала. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Пунктом 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу - [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 173098922 від 09.07.2021 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1867820565223. Згідно довідки Новозбур`ївкого старостинського округу Голопристанської міської ради Херсонської області, у належному позивачу на праві власності житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані такі громадяни: [PERSON] , [INFO] , з 17.12.2014 р., [PERSON] , [INFO] , з 13.02.2015 р., [PERSON] , [INFO] , з 16.08.2017 р., але фактично не проживали за даною адресою з дня реєстрації і по теперішній час. Крім того, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка зазначила, що являється сусідкою позивача, відповідачі фактично не проживають за адресоюреєстрації з 2014 р. Органом опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради надано суду висновок про невизнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно до якого в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , щодо втрати ними права користування жилим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради залишає на розсуд суду. При вирішенні питання про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування будинком, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. З урахуванням вище наведеного, суд не приймає до уваги висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради, яким визнано недоцільним позбавлення права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , як необґрунтований та безпідставний. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, а також те, що відповідачі не є співвласниками нерухомого майна, не є членами сім`ї позивача, а також не є наймачами житлового приміщення, зареєстровані в будинку, але не проживають в ньому вже декілька років, суд дійшов висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, вважає за доцільне позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, належним на праві власності [PERSON] .

Outcome: approved