Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матірю [PERSON]. Її донька перебуває у шлюбі з [PERSON] з 18 червня 2016 року. 04 серпня 2016 року її донька [PERSON] народила сина [PERSON] у Перінатальному центрі м. Макіївки Донецької області. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження. Вважає, що даний документ оформлений не у відповідності до вимог діючого законодавства України. У вересні 2016 року вона звернулася до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У зв'язку з чим просила встановити факт народження [PERSON], датою народження вказати 04 серпня 2016 року, місце народження м. Макіївка Донецької області. Заявниця в судовому засіданні підтримала доводи своєї заяви та просила її задовольнити. Представник заявниці [PERSON] (договір про надання правової допомоги ) в судовому засіданні доводи заяви підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, надали заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечували проти задоволення заявлених вимог [PERSON] Заінтересовані особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, заяву [PERSON] підтримали та просили задовольнити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є знайомою заявниці, [PERSON] знає через її матір заявницю по справі. У [PERSON] двоє дітей: старша [PERSON] та хлопчик [PERSON]. Факт народження [PERSON] їй відомий зі слів матері [PERSON]. Напередодні пологів, у серпні 2016 р. [PERSON] приїздила до неї на роботу до аптеки у м. Бердянську, вона була вагітною. Після пологів, вона дзвонила [PERSON], привітала її з народженням дитини, цікавилась самопочуттям. Сина назвали [PERSON]. Зі слів самої [PERSON] та її матері, батьком дитини є [PERSON], якого вона бачила разом із [PERSON] у серпні 2016 року. Донька заявниці разом із сімєю проживають у [INFO]. Другу дитину [PERSON] народжувала там же у м. Макіївка Донецької області. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що заявниця [PERSON] є її подругою. Їй відомо, що у заявниці є донька [PERSON], яка у серпні 2016 року перед пологами була у м. Бердянську разом із чоловіком [PERSON]. Потім [PERSON] поїхала до м. Макіївка, де народила дитину хлопчика [PERSON]. Суд, вислухавши заявницю, пояснення свідків, а також вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] з 18 червня 2016 року (свідоцтво про шлюб І-ЖС № 171067, видане Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 18.06.16р.). 04 серпня 2016 року [PERSON] в Перінатальному центрі м. Макіївка народила хлопчика. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 588 від 04.08.2016 року, а також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в медичному свідоцтві про народження підтверджуються показаннями свідків. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. У відповідності до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження\~\~особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.\~\~ 07.09.2016 р. заявниця звернулася до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, однак, у реєстрації народження дитини їй було відмовлено у звязку із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження (лист № 219/17.9-06-160 від 07.09.2016р.). Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду. Таким чином, суд приходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved