Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом до [PERSON] і просив стягнути з відповідача на її користь суму позики в розмірі 126509 (сто двадцяти шести тисяч пятсот девяти) гривень 00 копійок. На обґрунтування позовних вимог позивачка повідомила, що 22.02.2015 року [PERSON] було отримано від неї грошові кошти у розмірі пяти тисяч доларів США строком на один рік. Незважаючи на те, що термін повернення позики закінчився, відповідач у добровільному порядку не бажає повернути суму позики. Позивачка у судове засідання не з'явилась, однак на адресу суду надійшла заява від її представника адвоката [PERSON], у якій він просить розглядати справу за відсутності [PERSON] та її представника, позовні вимоги, відповідно, підтримують і просять задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак на адресу суду надійшла заява від його представника адвоката [PERSON], у якій він просить розглядати справу за відсутності [PERSON] та його представника, у задоволенні позовних вимог просять відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України, а в ч.1ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст.525,526,527,530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У судовому засіданні встановлено, що 22.02.2015 року [PERSON] видав позивачці розписку і взяв на себе зобовязання повернути їй борг в сумі пять тисяч доларів США на протязі 1 (одного) року. Незважаючи на те, що термін повернення позики закінчився, відповідач у добровільному порядку не бажає повернути суму позики. Цей факт підтверджується письмовою розпискою, виданою [PERSON] позивачці 22.02.2015року. Цю розписку суд приймає до уваги з таких підстав. У своїй правовій позиції, висловленій у судових рішеннях № 6-63цс 13 від 18 вересня 2013 року і № 679 цс 14 від 02 липня 2014року, Верховний суд України зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З аналізу письмової розписки видно, що [PERSON] зобовязався повернути позивачці не просто 5 (пять) тисяч доларів США по курсу 8 грн. за 1 долар США, а повернути борг, який становить зазначену суму. Звідси слідує, що між сторонами був укладений договір позики. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вирішуючи питання, у якій частині необхідно задовольнити позов, суд звертає увагу на таке. У своєму позові позивачка просить повернути не речі (долари США), визначені родовими ознаками, які підлягають поверненню у такій самій кількості, а саме грошові кошти, які відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути у такій самій сумі, що і отримав, що буде становити 40000грн. Суд вважає, що саме на таку суму необхідно задовольнити позов. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені в письмовій формі, оскільки в судовому засіданні встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, а розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, містить інформацію про дату отримання коштів та зобовязання про їх повернення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідно до квитанції № 0.0.544582318.1 від 28.04.2016 року сплачено судовий збір в розмірі 1265,09грн., але позовні вимоги задоволено частково, тому витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, але не менше, ніж 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 551,20грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial