Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2012 року, виданого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], яка померла 14 червня 2012 року є її сестра [PERSON]. [PERSON] померла 06 вересня 2015 року. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки загальною площею 6,1816 га. Позивачка [PERSON] є донькою померлої [PERSON], і, відповідно, спадкоємцем першої черги за законом, так як за життя [PERSON] заповіту не склала. Однак, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області після смерті [PERSON], померлої 06 вересня 2015 року у звязку з тим, що право власності на зазначену земельну ділянку не зареєстровано в уповноваженому реєстраційному органі та не отримано Державний акт про право власності на землю. В попереднє судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] не зявилися, позивачка надала заяву, в якій просила суд справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. В попереднє судове засідання представник відповідача [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області не зявився, надав заяву, в якій просив суд справу розглянути у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ч. 4 ст. 174 цього ж Кодексу. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася 27 вересня 1979 року, у свідоцтві про народження серії ІІ-ЕД № 431418 від 20 жовтня 1979 року батьками зазначенні [PERSON], [PERSON] (російською мовою) (а.с. 14). 27 листопада 1999 року позивачка уклала шлюб та змінила дівоче прізвище [PERSON] на Чабан, про що свідчить ксерокопія свідоцтва про одруження серії І-КИ № 092758 від 27 листопада 1999 року (а.с. 15). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2012 року, виданого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області, на підставі заповіту, посвідченого [PERSON] сільською радою Дворічанського району Харківської області 14 грудня 2005 року, зареєстрованого у реєстрі за № 167, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], яка померла 14 червня 2012року, є її сестра [PERSON], [INFO]. Спадщина на яку видане дане свідоцтво, складається з: земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1816 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради, КСП «Колодязнянське», Дворічанського району Харківської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 104890 до якого внесений запис про перехід права власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Дворічанською державною нотаріальною конторою Харківської області 28 листопада 2009 року у реєстрі за № 1682. Державний акт зареєстровано в поземельній книзі 05 листопада 2010 року за реєстром № 692110010197001 (а.с. 10, 11). Мати позивачки [PERSON] померла 06 вересня 2015 року, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 437708 від 08 вересня 2015 року (а.с. 9). При зверненні до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області після смерті її матері [PERSON], померлої 06 вересня 2015 року, у звязку з тим, що право власності на зазначену земельну ділянку не зареєстровано в уповноваженому реєстраційному органі та не отримано Державний акт про право власності на землю (а.с. 17). Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, і означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, у звязку з чим в даний час неможливо виготовити правовстановлюючий документ щодо земельної ділянки, належної померлій, що дало б можливість позивачці отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивачка обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. За життя [PERSON] заповіту не склала. Згідно ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Таким чином, згідно ст. 1216 ЦК України, з дня відкриття спадщини право власності на зазначену земельну ділянку перейшло до позивачки, тому за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] слід визнати право власності на земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1816 га., відповідно до Державного акту серії ХР № 104890 від 18 січня 2005 року, на право приватної власності на землю, що розташована на території [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася позивачка та її представник, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача визнав позов і не заперечував проти його задоволення, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved