Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Братської селищної ради Братського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно. В своєму позові позивач зазначає, що в листопаді 2009 року позивач придбала у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS]. Згідно рішення Братського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2011 року №2-266 за позивачем визнано право приватної власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS]. На той час, позивачу не відомо було про те, що земельні ділянки біля будинку також були оформленні на [PERSON] На сьогодні [PERSON] бажає належним чином оформити документи на будинок і на земельні ділянки біля нього. Однак не має можливості це зробити, так як не є власником земельних ділянок. Тому позивач просить суд визнати за ним право приватної власності на: земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адрес [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0431 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області 21 грудня 2017 року було замінено неналежного відповідача - Братську селищну раду Братського району Миколаївської області належним відповідачем - [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS]). Позивач до початку судового засідання звернувся із письмовою заявою, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив справу слухати без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши надані докази, суд встановив. Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та права власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами було задоволено в повному обсязі. За позивачем було визнано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 06.11.2012 року за № 36139763, право приватної власності на житловий [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 8). Земельна ділянка площею 1500 м.кв, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для індивідуального житлового будівництва, що розташована за адрес [ADDRESS], належить [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 10). Земельна ділянка площею 431 м.кв, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 9). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності з нормами Цивільного кодексу дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Частина 1статті 15 ЦК України, закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за позивачем слід визнати право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: partial