Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (далі - відповідач), треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяна Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. № 5413 від 25 червня 2018 року про стягнення з неї на користь відповідача заборгованості у розмірі 20 998 грн. 98 коп., а також 430 грн. за вчинення виконавчого напису. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що виконавчий напис вчинений незаконно і без підстав. Вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зокрема, виконавчий напис про стягнення заборгованості не може бути вчинено на підставі кредитного договору в зв`язку з відсутністю для цього підстав. На думку позивача приватний нотаріус КМНО Хара Н.С. не мала права вчиняти виконавчий напис про стягнення з неї заборгованості на підставі кредитного договору № 26250019383078 від 10.12.2013, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду по справі № 826/20084/14 від 22 лютого 2017 року, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року. У зв`язку із наведеним, просить позов задовольнити повністю. Ухвалою від 08.01.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 15.01.2021 заява [PERSON] про забезпечення позову у справі задоволена частково. Зупинено стягнення грошових коштів у виконавчому провадженні № 56944962, що здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяною Леонідівною. На виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 08.01.2021 представником відповідача суду надані витребувані судом письмові документи. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Представник відповідача АТ «ПУМБ» в судове засідання не з`явився. До суду надіслав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, в якому просив справу розглянути за відсутності представника АТ «ПУМБ» та відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус КМНО Хара Н.С. в судове засідання повторно не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Подала письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності з урахуванням фактичних відносин та постановити рішення згідно чинного законодавства. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. в судове засідання повторно не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 5413. Відповідно до його умов пропонується звернути стягнення з громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка є боржником за кредитним договором від 10 грудня 2013 року № 26250019383078, укладеного між нею та Акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» заборгованість. Строк платежу за кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 15 червня 2017 року по 15 червня 2018 року та складає у розмірі 20 998,95 грн., з яких: 8298,79 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 11034,26 грн - прострочена заборгованість за процентами, 1302,88 грн - строкова заборгованість за сумою кредиту, 363,02 грн - строкова заборгованість за процентами. За вчинення виконавчого напису підлягає стягненню плата із боржника на користь стягувача у розмірі 430,00 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяною Леонідівною 09 серпня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56944962 на підставі виконавчого напису № 5413 виданого 25.06.2018 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість у розмірі 20 998,95 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяною Леонідівною 09 листопада 2020 звернуто стягнення на доходи боржник [PERSON] . Однак позивачка [PERSON] вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, так як приватний нотаріус Хара Н.С., на її думку, не мала права його вчиняти. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса, які регулюються спеціальним законодавством України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон) порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 цього Закону та глава 16 розділу ІІ Порядку. Відповідно до ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). У відповідності з наведеними нормами, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з ст. 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачом та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Аналізуючи наведені вище норми права, суд прийшов наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачом. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачом документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачом документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачом. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачом відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, ст. 50, 87, 88 Закону захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису, а тому суд при вирішенні спору не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачом документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачом, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Таким чином, обов`язок доводити суду наявність спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором покладено саме на боржника, який в даному випадку є позивачем по справі. Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти до висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Повертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась виключно на втрату чинності Порядку вчинення нотаріальних дій, затверджений Постановою КМУ № 622 від 26.11.2014, проте нотаріус вчиняючи виконавчий напис керувалася іншим Переліком за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого іншою Постановою КМУ, а саме № 1172 від 29.06.1999. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). З урахуванням наведених вище цивільних процесуальних норм, суд зазначає, що саме на [PERSON] , як позивача у справі та особу, яка стверджує про порушення відповідачем її прав, має довести ту обставину, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог, а самі лише посилання у позовній заяві на такі обставини не свідчать про неправомірність вчинення спірного виконавчого напису. Відтак, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено обставини на спростування безспірності вимог, недотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису викладених вище вимог чинного законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Будь-яких інших фактичних даних та підтвердження їх доказами, що має значення для правильного вирішення справи, суд не встановив. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. Крім того, ураховуючи вимоги ч. 9 ст. 158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у даній справі вжиті ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.01.2021. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed