Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить виселити [PERSON] із житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та визнати його таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що вона є основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі також проживає та зареєстрований відповідач [PERSON] . Відповідач, проживаючи у даній квартирі вчиняє щодо неї домашнє насильство, що підтверджується постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, працівником поліції 31 березня 2020 року було винесено терміновий заборонний припис, відповідно до якого відповідачу було заборонено вхід та перебування до місця проживання на термін 10 діб. Також відносно [PERSON] в Яворівському районному суді Львівської області перебуває обвинувальний акт за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України. У зв`язку із вказаною поведінкою спільне проживання з ним в квартирі стало неможливим. Оскільки заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатним, відповідач продовжує свою протиправну поведінку, просить позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 24 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не прибула, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином. Також в підготовчому судовому засіданні 13 жовтня 2020 року відповідач позовні вимоги визнав, що занесено до журналу судового засідання. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути заяву за відсутності учасників справи на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у підготовче судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановив суд, [PERSON] була основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , в складі сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується ордером № 1836, виданим 24 серпня 1982 року, виданим на підставі рішення Новояворівської селищної Ради народних депутатів. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08 січня 2020 року. Позивач на підставі ч. 1 ст. 106 Житлового кодексу УРСР на даний час є основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 242 від 18 червня 2020 року, виданої ОСББ «Добробут-51», [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , в наступному складі сім`ї: чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , дочка - [PERSON] , сестра - [PERSON] , племінники - [PERSON] , [PERSON] . 16 квітня 2020 року [PERSON] визнано винуватим у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно дружини [PERSON] , що підтверджується постановою Яворівського районного суду Львівської області, яка набрала законної сили 24 квітня 2020 року. 31 березня 2020 року відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис серії АА № 042902, відповідно до якого [PERSON] заборонено вхід та перебування в місці проживання за адресою: [ADDRESS] , з 27 квітня 2020 року на термін 10 діб. Відповідно до копії обвинувального акту [PERSON] підозрюється в умисному завданні удару [PERSON] , який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України. 21 серпня 2020 року рішенням Яворівського районного суду Львівської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвище дружини після розірвання шлюбу змінено на [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також Цивільного кодексу України, відповідно до статті 405 якого члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно із ч. 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути висилено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із статтею 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Так, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Наведене узгоджується із позицією Верховного суду України, яка викладена у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 305/1695/16-ц. При цьому, з долучених до позову доказів, які описано вище, встановлено, що відповідач проживаючи в квартирі вчиняє відносно позивача домашнє насильство, недотримується правил співжиття, а належні заходи попередження та громадського впливу, які застосовувались судом та органами поліції, не дали позитивних результатів, а також враховуючи те, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для подальшого його проживання у квартирі належній позивачу. Також суд враховує, що у підготовчому судовому засіданні [PERSON] визнав позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов в частині виселення [PERSON] слід задовольнити. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням слід зазначити таке. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд звертає увагу, що норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду, а саме: термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік, особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підтвердження вибуття особи з житлового приміщення суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, це, зокрема, акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання; довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. При цьому, як описано вище, судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак систематично порушує правила співжиття. Відтак, на думку суду, позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягає. Відповідно до частин 1, 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір за двій позовній вимоги немайнового характеру в розмірі 1681, 60 грн, що підтверджується квитанцією від 04 серпня 2020 року та від 17 вересня 2020 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог (задоволено 1 вимогу), з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial