Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення суми боргу в сумі 18500,00 гривень, - основного боргу; 690,33 гривень - три проценти річних від простроченої суми; 693,75 гривень - інфляційних втрат за договором позики від 14 вересня 2018 року, оформленим між сторонами та нотаріально посвідченим. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за вищевказаним договором від 14.09.2018 року, грошові кошти у встановлений у договорі строк позивачу не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. В подальшому надала суду заяву про слухання справи в її відсутність. Відповідач на розгляд справи не з`явився, повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Заяв чи клопотань не надходило. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З урахуванням думки позивача, яка в наданій заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, в порядку ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача у заочному порядку. Заслухавши думку позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Судом встановлено, що 14 вересня 2018 року сторони уклали договір позики. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., зареєстрований в реєстрі № 2983. Згідно умов договору, [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 18500,00 гривень. Відповідно до умов договору позики, [PERSON] , зобов`язався повернути позивачу грошові кошти до 14 грудня 2018 року. Позивач в обґрунтування позову вказав, що відповідач до теперішнього часу борг позивачу не повернув. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та двох чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем був наданий для приєднання до матеріалів справи договір позики від 14.09.2018 року, посвідчений в нотаріальному порядку. Із дослідженого договору вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дата отримання та строк повернення коштів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 18500,00 гривень - основного боргу є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути з відповідача за договором позики від 14 вересня 2018 року три проценти річних у розмірі 690,32 гривень та інфляційні втрати у розмірі 693,75 гривень. Розрахунок суми трьох процентів річних та інфляційні по договору позики від 14 вересня 2018 року наданий суду відповідає вимогам закону. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають нараховані три проценти річних у розмірі 690,32 гривень та інфляційні втрати у розмірі 693,75 гривень. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved