Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.15 розірвано її шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу мають трьох малолітніх дітей: [PERSON] (2009 р.н.), [PERSON] (2011 р.н.) та [PERSON] (2013 р.н.), які проживають з нею. 25.11.10 вони з чоловіком придбали житловий будинок з господарськими будівлями та відповідну земельну ділянку площею 0,1027 га (0,0500 га призначено для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0524585600:02:001:0323) та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 0524585600:02:001:0324), що розташовані по [ADDRESS] . Укладений ними договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки був посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Посвятенко Д.Ю. (реєстраційний № 5 від 25.11.10). Державна реєстрація прав власності на вищевказану нерухомість здійснена на від\-повідача. Як зазначено договором купівлі-продажу від 25.11.10 зазначені об`єкти нерухомо\-го майна придбані за ціною 102400 гривень, з яких вартість бу\-динку складала 22400 гривень, а земельної ділянки - 80000 грн. У відповідності до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності, адже придбано ними в період шлюбу за власні кошти. Проведення реєстрації придбаної нерухомості на ім`я чоловіка не порушувало її права у спільній власності подружжя, що відповідає вимогам статей 61, 63, 65 СК. В зв`язку з розпадом сімейних стосунків з відповідачем вона з дітьми змушені були залишити будинок в с.Селище, переїхати в м.Вінниці. В червні цього року відповідач силоміць забрав дітей і тиждень утримував їх, не допускаючи її в дім. Вважає за необхідне зареєструвати належне їй право на ідеальну 1/2 частку спіль\-ної нерухомості, оскільки житловий будинок (загальна площа 45.7 кв.м) не може бути по\-ділено в натурі. Таким чином, розмір належної їй частки підлягає офіційній реєстрації. Відповідно з зазначеним, їй належить право власності на 1/2 частку житлового бу\-динку з господарськими будівлями, а також 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0500 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського господарства. Просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: на 1/2 житлового бу\-динку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки (площею 0,0500 га, призначеної для будівництва і обслуго\-вування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524585600:02:001:0323 та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського госпо\-дарства. кадастровий номер 0524585600:02:001:0324), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задоволити з підстав, викладених у заяві. Пояснила, що житловий бу\-динок з господарськими будівлями та земельними ділянками в [ADDRESS] , є спільним сумісним майном подружжя, а тому вона просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку цього майна. Представник відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позову і просить відмовити у його задоволенні у зв`язку із спливом позовної давності. Пояснив, що позивачка з травня 2015 року не цікавилась станом спірного майна, на яке претендує в теперішній час, не сплачувала комунальні послуги, не брала участі в поточних ремонтних роботах житлового будинку. Позивачка не вказала та не надала суду докази, коли було порушено її право на частку у спільній сумісній власності на майно, набуте під час шлюбу. 22.09.2015 позивач [PERSON] , користуючись відсутністю в будинку відповідача, відкрила будинок та без згоди [PERSON] забрала і вивезла деяке спільно нажите майно. Після цього, ще в 2015 році відповідач змінив замки вхідних дверей житлового будинку та заборонив [PERSON] без його присутності перебувати в оселі, таким чином, порушив права позивача, в незаконний спосіб, позбавив її права доступу, використання майна, нажитого під час шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2015 (а.с.10) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від даного шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., та [PERSON] , 2013 р.н., що стверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.19, 20, 21). 18.12.2010 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] (а.с.6, 7), на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 25.11.10, посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу ІІосвятенко Д.Ю., реєстраційний № 5 від 25.11.10 р. (а.с.4-5). Вказане майно, набуте сторонами, як подружжям, за час шлюбу. З травня 2015 року позивачка [PERSON] у спірному будинку не проживала, не цікавилась станом спірного майна, не сплачувала комунальні послуги, не брала участі в поточних ремонтних роботах, що не оспорюється сторонами. 22.09.2015 позивач [PERSON] у відсутності [PERSON] , забрала з будинку деяке майно, нажите під час шлюбу. Після цього відповідач [PERSON] змінив замки вхідних дверей спільного житлового будинку та заборонив позивачу [PERSON] без його присутності перебувати в оселі. Позивачка [PERSON] 27.12.2019 звернулася до суду із позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: на 1/2 житлового бу\-динку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також права особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0500 га, призначеної для будівництва і обслуго\-вування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524585600:02:001:0323, та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського госпо\-дарства, кадастровий номер 0524585600:02:001:0324, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача, однак позивачка не вказала та не надала суду докази, коли було порушено її право на частку у спільній сумісній власності на майно, набуте під час шлюбу. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. В судовому засіданні встановлено, що в кінці 2015 року відповідач [PERSON] фактично позбавив позивачку права доступу та використання майна, нажитого під час шлюбу, про що було відомо позивачу, а тому суд вважає, що строк позовної давності має відраховуватись з 2015 року, а позивачка звернулася до суду 22.09.2019, після спливу позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ«Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Згідно ч.1 ст. 361 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або особу яка його порушила. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачка [PERSON] пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду із даним позовом і вимогу про його поновлення перед судом не заявляла, а тому сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Outcome: dismissed