Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на підставі договору дарування на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані - [PERSON] та [PERSON] , але вони фактично з 2017 року за місцем реєстрації не проживають, особистих речей відповідачів в квартирі немає і ці обставини підтверджуються відповідним актом. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідачі у судове засідання не з`явився, позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 06.02.2019 позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). У зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , однак фактично там не проживають з 2017 року, про що свідчить довідка, видана Новопокровською селищною радою Чугуївського району Харківської області (а.с. 17). Відповідно до ст. 71 ЖК України, право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття. Згідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають, житловою площею будинку не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням встановлених обставин, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved