Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги вона мотивує тим, що відповідач, який є її колишнім чоловіком, в липні 2011 року забрав свої речі із даної квартири та не проживає в ній по даний час. Зазначила, що змушена платити за комунальні послуги у розрахунку на зайву особу, що призводить до додаткових витрат, реєстрація відповідача в даній квартирі порушує її права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, оскільки відповідач відсутній в квартирі по [ADDRESS] понад один рік, то відповідно до ст.405 ЦК України втратив право на користування такою. Суд, ухвалив справу розглядати без участі позивача, яка подала заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу у її відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує /заява в матеріалах справи/, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України, та за відсутності відповідача, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, що стверджується оголошенням, опублікованим в газеті «Високий замок» /газета в матеріалах справи/, в судове засідання повторно не з'явився, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, при цьому подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд приходить до переконання про можливість проведення розгляду справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи та оцінивши докази наявні у справі в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч.1, ч.3 ст.402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Як встановлено судом, що квартира по [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачеві [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16906616 від 04.12.2007 року /а.с.5/, та договором дарування квартири від 05.11.2007 року /а.с.10/. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку, виданої ЛКП «Сигнівка» № 1090 від 01.08.2013 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано троє осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.14/. Також встановлено, що відповідач [PERSON] з липня 2011 року по даний час у вказаній квартирі не проживає, жодних речей у квартирі немає, що стверджується актами ЛКП «Сигнівка» від 08.11.2012 року, 04.02.2013 року та 23.04.2013 року та 03.04.2014 року (а.с.15, 16, 17). Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS] і не проживає в цьому житлі понад один рік, судом не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування квартирою, також судом не здобуто жодних доказів того, що позивач чинив перешкоди відповідачу в користуванні спірною квартирою, а тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS], оскільки відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад визначений законом термін, протягом якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved