Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - [PERSON] , в якому просить суд визнати право власності на всю кооперативну квартиру в цілому, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначила, що 11 листопада 2019 року вона через свого представника звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту того, що вона самостійно за власні кошти сплатила пайові внески за кооперативну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана заява подавалася до суду з метою складання заповіту, відповідно до якого заповідається цілком вся квартира, необхідно встановлення факту того, що вона самостійно сплачувала всі пайові внески у повному обсязі Ухвалою суду від 13.12.2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі з причин, що встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом було повідомлено про можливість звернутися до суду з позовом на загальних підставах в порядку позовного провадження. В 1979 році Позивачка, [PERSON] отримала 3-кімнатну кооперативну квартиру за адресою [ADDRESS] . До даної квартири були зареєстровані З особи, а саме [PERSON] (зараз [PERSON] ), [PERSON] - мати позивачки, та [PERSON] (зараз [PERSON] ) - донька позивачки. Даний факт підтверджується контрольним талоном до ордера №290 серія А від 22.03.1979 року та паспортними даними позивачки. Вартість квартири складала 8 129 рублів. Перший внесок на квартиру в сумі 3265 руб. було сплачено особисто Позивачкою в 1978 році за рахунок аліментів на дочку і частини проданого будинку матері в с. Миколаївка, Харківської області. Дані факти підтверджуються справкою про перерахування платежу від 26.09.1978 року, та випискою від ЖСК «Лосева12и12А» про тип, характеристики та вартість квартири. На решту грошей позивачка купила кухню та інші речі. Рідна сестра подарувала покриття на підлогу і 1000 руб. на купівлю меблів. 1979 року у Позивачки був діагностований стеноз серця IV ступеня з необхідністю проведення термінової операції. Операцію зробили 24.10.1979 року. Після операції був довгий реабілітаційний період. Для покриття всіх необхідних витрат частина вказаної квартири здавалась в оренду родичці та двом студенткам, які сплачували 12.50 руб. в місяць. Наступний платіж у самі 1216 руб. було виплачено із сум отриманих в якості орендної плати, аліментів на дочку у розмірі 50 руб в міс., пенсії матері позивачки у розмірі 20 руб. в міс., та виплат за групу по інвалідності у розмірі 87 руб. в міс. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 25.04.1981 року між [PERSON] та Позивачкою був укладений шлюб. Але з огляду на погані відносини у родині, постійних скандалів з 1993 року подружжя живе окремо, [PERSON] поставив замок на одну з кімнат в якій став проживати. У березні 1991 році була виплачена повна вартість квартири, що підтверджується справкою №235 від 16.03.2004 року. Одного разу [PERSON] виявила всі наявні документи, підтверджуючі право власності на квартиру у свого чоловіка. Побоюючись що позивачка з дочкою можуть опинитися на вулиці в травні 2004 року приватизувала квартиру і оформила її на себе. Даний факт підтверджується отриманим свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.06.2004 року, рішенням Виконавчого комітету Фрунзенської районної ради в м. Харкові №93/24 від 18.05.2004 року. 04.03.2004 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3951545 від 24.06.2004 року. Позивачка склала заповіт від 04.03.2004 року №1524, яким заповіла дану квартиру у власність дочки [PERSON] . 23.03.2004 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації був складений технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] .З листопада 2013 року дочка позивачки, [PERSON] повністю оплачує комунальні послуги, через кожний місяць змінюючись з [PERSON] . В 2015 році [PERSON] на свої заощадження робить у квартирі ремонт, а саме: в туалеті і ванній кімнаті поклали плитку, купила не дорогі меблі на кухню та шпалери. 23.03.2020 року Фрунзенським районним судом м. Харкова у справі №645/7115/19 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.04.1981 року Фрунзенським відділом РАЦС, актовий запис№ 217. Але з огляду на призначення КМУ карантинних обмежень через поширення вірусної хвороби COVID-19, на сьогоднішній день дане рішення суду не було виконане. У судовому засіданні представник позивача підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність. Третя особа у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожен окремо, пояснили суду, що є подругами позивача, бували часто в гостях в квартирі [ADDRESS] , квартира є кооперативною, пай за неї виплачувала позивач самостійно. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що у 1979 році Позивачка, [PERSON] отримала 3-кімнатну кооперативну квартиру за адресою [ADDRESS] . До даної квартири були зареєстровані З особи, а саме [PERSON] (зараз [PERSON] ), [PERSON] - мати позивачки, та [PERSON] (зараз [PERSON] ) - донька позивачки, що підтверджується контрольним талоном до ордера №290 серія А від 22.03.1979 року. Як вбачається з довідки №235 від 16.03.2004 року, наданої Управління будинками №43 по Обслуговуванню будинків житлово - будівельних кооперативів Фрунзенського району м.Харкова, [PERSON] постійно проживає і є власником квартири [ADDRESS] , пайовий внесок виплачено повністю в березні 1991 року. Рішенням Виконавчого комітету Фрунзенської районної у м.Харкові ради від 18.05.2004 року №93/24 «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] » вирішено оформити свідоцтво про право власності на трикімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про право власності від 08 червня 2004 року, наданого Фрунзенською районною радою, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Зазначене свідоцтво про право власності зареєстроване у встановленому законом порядку в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.06.2004 року. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до положень п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3ст.384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Так згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-688цс15 від 16 грудня 2015 року, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно положень постанови Верховного Суду України від 24.06.2015 № 6-318цс15 за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, наразі правовим режимом нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , є приватна власність. Власником квартири з 24.06.2004 року є позивач [PERSON] , що відтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Докази про оспорювання права власності позивача на квартиру чи втрата нею правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] суду не надано. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed