Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, про розірвання шлюбу з відповідачем, [PERSON] та стягнення з нього аліментів на її користь на утримання їх спільного сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку(доходу), але не менш одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісяця, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони з 19 вересня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину, [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини фактично припинились, спільне господарство не ведеться, шлюб носить формальний характер. Але оскільки дитина проживає з позивачем, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву (вх. № 27396 від 14.07.2014 року) про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила його задовольнити (а.с. 12). Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву (вх. 27397 від 14.07.2014 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує щодо розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів (а.с. 13). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи підтримання позовної заяви позивачем та визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Кіровоградської області, 19 вересня 2009 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка: [PERSON], дружини: [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 475. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] від 19.09.2009 року (а.с. 4). Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, не ведуть спільне господарство, між собою втратили порозуміння, мають різні характери і погляди на життя, примирення не бажають. Дані обставини свідчать про неможливість примирення подружжя та збереження сім'ї. За змістом статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. Згідно частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідності до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За вказаних обставин, враховуючи, що сімейні стосунки між подружжям не склалися, як зазначено в позові, через різні погляди на сімейне життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, намірів зберегти сім'ю у сторін немає, суд вважає встановленим, що за зазначених вище обставин збереження сім'ї буде суперечити інтересам сторін у справі. Шлюб сторін існує формально і може бути розірваний. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.03.2010 року, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 546 (а.с. 5), яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. Статтею 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав малолітньої або неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленністю між ними (частина 1 статті 181 Сімейного кодексу України). Частиною 1 статті 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати, тощо) не повинні порушувати її права. При цьому, розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у статті 182 Сімейного кодексу України. Договір має бути укладено письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із ним, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Домовленість між батьками щодо утримання дитини відсутня. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку(доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В силу статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, при цьому суд враховує, що дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Крім того, за частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом з'ясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. У відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави за позовну вимогу про стягення аліментів, а рішення суду в частині стягнення аліментів допускає до негайного виконання, в межах платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved