Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою і просить встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON], яка померла 12.10.1985 та визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку №2 з надвірними будівлями, по вул. Польовій в с. Гаєвичі Овруцького району Житомирської області, 1962 року забудови, що належав [PERSON], яка померла 12.10.1985, мотивуючи тим, що 12.10.1985 померла її бабуся [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння №2 по вул. Польовій в с. Гаєвичі Овруцького району Житомирської області. Все своє майно бабуся заповіла їй. Вона фактично прийняла спадщину, так як поховала [PERSON], зберігає у себе правовстановлюючі документи, близько трьох років користувалася будинком та земельною ділянкою. Однак, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася лише в 2014 році. Оформити спадкове майно не змогла, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Тому вона звернулася до суду і рішенням Овруцького районного суду від 10.07.2014 було встановлено факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON], яка померла 12.10.1985 та визнано за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку №2 з надвірними будівлями, по вул. Польовій в с. Гаєвичі Овруцького району Житомирської області, 1962 року забудови, що належав [PERSON], яка померла 12.10.1985. Право власності вона зареєструвала в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.08.2014. На даний час вона зареєстрована за вказаною адресою. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22.05.2015 у зазначеній справі рішення Овруцького районного суду було скасовано та ухвалено нове про відмову у позові, оскільки вона, через юридичну необізнаність, не зазначила відповідачем у справі [PERSON], яка зареєстрована та проживає у вказаному будинку. [PERSON] та [PERSON] звернулися із зустрічним позовом та просять встановити факт, що вони проживали спільно однією сімєю з [PERSON] в господарстві, яке відноситься до колгоспного двору за адресою: с. Гаєвичі, вул. Польова, 2 з 01.08.1981 по 12.10.1985, тобто по день смерті [PERSON], в свою чергу, мотивуючи тим, що відповідно до діючого законодавства на день смерті [PERSON], яка померла 12.10.1985, та яка являлася членом колгоспного двору, членами якого являлися і вони, та в якому на день її смерті і після її смерті вони продовжували проживати, а саме відповідно до ст. 563 ЦК України 1963 року (яка втратила чинність 16.12.1993), спадщина на ту частину будинку, в якій проживала померла, не відкривалася. Вони, разом з їх чоловіком та батьком [PERSON], на початку серпня 1981 року переселилися в господарство його баби [PERSON], яка мала похилий вік та поганий стан здоровя, і стали там постійно з нею проживати та вести спільне господарство. Вони похоронили її та залишилися там проживати. [PERSON] проживає до даного часу. В судовому засіданні сторони та їх представники свої позовні вимоги підтримали. Щодо позовів прилежної сторони заперечили. Представник третьої особи в судовому засіданні щодо задоволення позовів покладається на погляд суду. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно слід задовольнити, а в позові [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення слід відмовити за безпідставністю з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. [PERSON] померла 12.10.1985. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок в с. Гаєвичі Овруцького району Житомирської області, 1962 року побудови, особовий рахунок 1120, який належав їй на праві власності. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії 1-ТП №481925 від 12.10.1985, довідкою виконкому Покалівської сільської ради №373 від 27.10.2015 (а.с.12,13). Відповідно до правових норм, закріплених в ст. ст. 548, 549 ЦК (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач (вона ж відповідач) [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, що підтверджується копією заповіту спадкодавця (а.с. 11). В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача в частині прийняття нею спадщини, які узгоджуються і з обставинами встановленими під час розгляду справи №286/2974/14-ц. Так, свідки: [PERSON]К, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], показали, що вони проживають по сусідству, а [PERSON] є родичкою [PERSON]. Остання є рідною тіткою її матері. Всі вони підтвердили, що після смерті діда баба [PERSON] жила сама. [PERSON], тобто позивач, їй допомагала при житті, похоронила її. Після смерті тривалий час користувалася будинком, взяла деякі речі. Робила в будинку весілля своїй дочці. Вже пізніше [PERSON] забрала ключі в матері [PERSON] та переселилася в частину будинку баби [PERSON]. Свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] сама дала ключі [PERSON], що заперечила позивач (відповідач), пояснивши, що остання побила її матір і забрала ключі. Незначні розбіжності в показаннях свідків суд не може покласти в основу рішення по справі, зважаючи на вік свідків, тривалий проміжок часу з моменту виникнення спірних правовідносин, перенесену хворобу свідком [PERSON]. Аналогічні показання свідків [PERSON] та [PERSON] наведені і в описовій частині рішення Овруцького районного суду від 10.07.2014 по справі №286/2974/14-ц. Суд звертає увагу, що останнє було скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22.09.2015 по причині не встановлення всіх осіб, які мають право на спадкове майно, та не встановлення до якого соціального типу відносився двір [PERSON], чи була [PERSON] останнім членом колгоспного двору. Факт же прийняття спадщини не спростовувався. Таким чином, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON]. Встановлення факту прийняття спадщини необхідно позивачеві (відповідачеві) для оформлення спадщини після смерті баби [PERSON]. Однак, спадщину на спірну частину житлового будинку позивач (відповідач) оформити не може, так як [PERSON] при житті не виготовила правовстановлюючі документи на нього, що вбачається з постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1102/02-31 від 06.06.2014. Пленум Верховного Суду України в ч.23 постанови від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Встановлюючи до якого соціального типу відносився двір [PERSON], чи була [PERSON] останнім членом колгоспного двору суд звертає увагу на наступне. Так, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 24.12.2014 по справі № 6-192цс14 зазначила, що відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі Вказівки № 5-24/26), а згодом Вказівками № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Таким чином, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного зясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В судовому засіданні було достеменно встановлено, що ні чоловік [PERSON] [PERSON], ні [PERSON] ніколи в колгоспі не працювали та відповідно не були його членами. [PERSON] з показань свідка [PERSON] працював в «Дорстрої», а [PERSON] взагалі ніде не працювала. Під час судового розгляду справи і відповідач (позивач за зустрічним позовом) підтвердила, що дійсно [PERSON] та [PERSON] не працювали в колгоспі, а працював в колгоспі батько її чоловіка, син [PERSON] та [PERSON] [PERSON]. Вказані факти підтверджуються і довідками ПОСП «Україна», яке є правонаступником колгоспу «Україна», №1від 02.02.2016 (а.с.61) та №64 від 29.06.2016 (а.с.95), архівного відділу Овруцької райдержадміністрації №Ч/276 від 24.12.2015 (а.с.62). Довідку виконавчого комітету Покалівської сільської ради №296 від 12.08.2015 щодо віднесення господарства, головою якого була [PERSON], до суспільної групи колгоспна, суд не може покласти в основу рішення по справі, оскільки довідка базується на свідченнях свідків. З оглянутих же в судовому засіданні погосподарських книг вбачається, що за життя [PERSON] 1971-1973 р.р. суспільна група господарства рахувалася, як «робочий» (особовий рахунок 1132). У вказаний період суспільна група господарства [PERSON] рахувалася, як «колгоспник» (особовий рахунок 1133). Вказану інформацію, як зазначалося, підтвердила і [PERSON]. За період же 1983-1985 р.р. після смерті [PERSON] та [PERSON] суспільна група господарства [PERSON] та [PERSON] рахувалася, як «к-к» (особові рахунки 1120 та 1122). У господарстві [PERSON] зареєстровані і відповідачі (позивачі за зустрічним позовом). Вказані записи суд не може взяти в основу, оскільки вони не узгоджуються з даними за 1971-1973 р.р. та показаннями свідків, відповідача (позивача) [PERSON]. Є незрозумілою зміна суспільної групи з «рабочий» на «к-к» після смерті [PERSON], як є не зрозумілим і запис «к-к». Відтак, оскільки в судовому засіданні не доведеними залишилися обставини щодо членства [PERSON] та [PERSON] в колгоспі та відповідно віднесення господарства, головою якого була [PERSON], до суспільної групи колгоспна, встановлення факту спільного проживання однією сім»єю відповідачів (позивачів) з [PERSON] не має юридичного значення. Аналізуючи вищезазначені обставини справи, правові норми, які регулюють спірні правовідносини, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) слід стягнути судовий збір в сумі по 303 грн. 40 коп. з кожного на користь [PERSON] та стягнути з [PERSON] судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. в доход держави за вимогу немайнового характеру.

Outcome: approved