Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, а саме [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожного, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом, до досягнення дитиною повноліття, допустив рішення до негайного виконання, та стягувати аліменти з часу подачі позову. Також прохала стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 300 гривень. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 21.02.2004 року, від якого мають двоє синів [PERSON] та [PERSON]. З січня 2013 року спільне проживання з відповідачем було припинено, та на даний час вона з дітьми мешкає окремо від нього. Відповідач допомоги на утримання дітей не надає, у їх матеріальному забезпеченні участі не приймає. Враховуючи що добровільно вирішити це питання з відповідачем не є можливим просить суд прийняти рішення, задовольнив її позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково та суду пояснив, що не заперечує що зобовязаний утримувати дітей, які потребують його піклування та допомоги. Але не згодний з розміром заявлених вимог, які прохає зменшити до 30% від його доходу (заробітку). На даний час він знаходиться на обліку в центрі зайнятості м. Дніпродзержинська, інших доходів не має. Будь-яких аліментних зобовязань не має. Вислухав сторони, вивчив матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного: Як встановлено судом, сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2004 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції міста Дніпродзержинська, актовий запис № 27 (а.с. 7). Від шлюбу, сторони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 510 від 19 серпня 2004 року (а.с. 8); та сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 238 від 16 березня 2009 року (а.с. 9). Як встановлено, з січня 2013 року сторони припинили спільне проживання, на час розгляду справи позивачка разом з дітьми проживає окремо від відповідача, за місцем реєстрації позивачки, що підтверджено довідкою (а.с. 10), актом про проживання (а.с. 11), та не заперечувалося відповідачем. Як встановлено судом, позивачка працює продавцем у ПП та має дохід в середньомісячному розмірі 3000 гривень, на які утримує себе, та двох малолітніх синів, а відповідач перебуває на обліку в Дніпродзержинському центрі зайнятості, інших доходів не має. Оцінюючи факти та докази надані сторонами, суд враховує положення статей 10,11 ЦПК України. Згідно зі ст.10 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 ст.11 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд враховує положення ч. 1ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України про те, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Суд приймає до уваги те, що згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998, та яка набула чинності для України 27.09.1991, батьки або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ( ч.2 ст. 182 СК України). Згідно до вимог ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З урахуванням встановлених судом обставин та наданих суду доказів суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з визначенням розміру аліментів в порядку ч. 2 ст. 183 СК України. Згідно до вимог ч. 3 ст. 183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частин вимог. Враховуючи позовні вимоги позивачки витрати покладаються на відповідача в розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір». З приводу вимог щодо стягнення витрат позивачки на звернення до адвокату, то ці витрати з боку позивачки не підтверджені наявністю договору між нею та адвокатом, на підставі чого вони понесені, та враховуючи що відповідач не визнав ці вимоги, то в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial