Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Нафтогазова компанія «НАРОДНА» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свій позов позивач мотивує тим, що 07 серпня 2008р., вона була прийнята на роботу до ТОВ «Нафтогазова компанія «НАРОДНА», на посаду управителя автозаправного комплексу (АЗК) с. Кінчеш Ужгородського району. 14.03.2016р., під тиском заступника директора ТОВ «Нафтогазова Компанія «НАРОДНА» вона написала заяву у якій вказала, що просить звільнити її з роботи за згодою сторін. Одночасно, у заяві вказала дату звільнення - із 31 березня 2016р., з метою знайти собі за період із 14 по 31 березня 2016р. іншу роботу. Порадившись вдома із своєю сімєю, оскільки заява про звільнення була написана нею вимушено, вона вирішила продовжити працювати на займаній посаді, а тому 15.03.2016р., на імя директора ТОВ «Нафтогазової компанії «НАРОДНА» написала заяву про відкликання заяви від 14.03.2016р. про звільнення із роботи за згодою сторін із 31.03.2016р. Одночасно, просила свою заяву від 14.03.2016р. їй повернути. Заяву від 15.03.2016р. вона відправила цього ж дня, 15.03.2016р. електронним листом на адресу Відповідача, що підтверджується відповідним витягом із її електронної скриньки. Незважаючи на це, замість заяви про звільнення, відповідач надіслав їй наказ за №110 к від 15.03.2016р. «По особовому складу про звільнення з посади Управителя АЗК АЗК с. Кінчеш [PERSON]О.». Відповідно до даного наказу №110 к від 15.03.2016р., її, [PERSON], звільнено з посади управителя АЗК 15.03.2016року за згодою сторін, згідно п.1.ст. 36 КЗпП України. Підстава: Заява [PERSON] від 14.03.2016р. Хоча, у своїй заяві про звільнення від 14.03.2016р. вона зазначила, що просить звільнити її з роботи за згодою сторін з 31.03.2016р., а не із 15.03.2016р., тоді як її звільнено згідно до наказу №110 к від 15.03.2016р. Тому, наказ за №110 к від 15.03.2016р. «По особовому складу про звільнення з посади Управителя АЗК АЗК с. Кінчеш [PERSON]О.» є таким, що підлягає скасуванню як протиправний, а її звільнення є незаконним. Отримавши Наказ за №110 к від 15.03.2016р. «По особовому складу про звільнення з посади Управителя АЗКА ЗК с. Кінчеш [PERSON]О.», із метою зібрання доказової бази та отримання підтвердження відкликання заяви про звільнення від 14.03.2016р. вона надіслала на адресу Відповідача листи - звернення 16.03.2016р. та 23.03.2016р. з проханням надіслати на її адресу заяву від 14.03.2016р., однак відповіді не отримала. Таким чином, звільнення її з роботи вважає протиправним та незаконним, через що звернулась до суду за захистом порушених прав. При зверненні до суду посилається на п.1 ч.1 ст. 36, ч.1 ст. 233, ч. 1 ч. 2 ст. 235 КЗпП України, п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.92р. (зі змінами та доповненнями), ч.1 ст. 110 ЦПК п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, позивач просить суд визнати наказ директора ТОВ «Нафтогазова компанія НАРОДНА» за №110 - к від 15.03.2016р. «По особовому складу про звільнення з посади Управителя АЗК АЗК с. Кінчеш [PERSON]О.» незаконним та скасувати; поновити [PERSON] на посаді управителя АЗК АЗК с. Кінчеш ТОВ «Нафтогазова компанія «НАРОДНА»; стягнути з ТОВ «Нафтогазова компанія «НАРОДНА» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 15 березня 2016 року по день поновлення на роботі. Відповідач, ТОВ «Нафтогазова компанія «НАРОДНА» подало, до суду свої заперечення на позовну заяву із документами, якими таке обґрунтовується. Свої заперечення відповідач обґрунтовує наступним. Вважає, що колишній працівник ТОВ «Нафтогазова компанія «Народна» [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій ставить вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позивач у своїй заяві однобоко виклав обставини трудового спору та приховав реальні підстави свого звільнення, на підтвердження чого зазначає, що зважаючи на неодноразові випадки порушення порядку функціонування АЗС «Кінчеш» (де управителем була призначена [PERSON]О.), 11 березня 2016 року комісією у складі уповноважених осіб підприємства була проведена перевірка і виявлені грубі порушення техніки безпеки праці, протипожежної безпеки та встановлених законодавством вимог безпеки функціонування обєкту підвищеної небезпеки, яким являється автозаправна станція (АЗС). Встановлено, що виявлені порушення допущені з вини управителя АЗС, тобто [PERSON] За результатами перевірки уповноваженими особами підприємства було проведено бесіду із [PERSON] щодо виявлених порушень та її винних дій, як управителя АЗС, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, з висновками, що такі її винні дії дають підстави для втрати довір'я керівництва підприємства. [PERSON] відмовилась визнавати факти грубих порушень трудової дисципліни та порушень безпеки функціонування АЗС, а також підписувати акт та лист-бесіди. Зважаючи на невідповідність [PERSON] займані посаді та втрату до неї довіри, як до кваліфікованого працівника, якому можна довірити обслуговування товарно - матеріальних цінностей, керівництвом було прийнято рішення про її звільнення та запропоновано їй як варіант оформлення підстави звільнення - «за угодою» сторін або ж з підстав грубих порушень трудової дисципліни та втрати довіри. На таку пропозицію [PERSON] погодилась на підставу звільнення «за угодою сторін», про що свідчить її підпис ознайомлення з наказом про звільнення. Змістом наказу про звільнення підтверджується факт того, що [PERSON] ознайомилась із наказом та підставами її звільнення, про що поставила власноручний підпис. Письмових зауважень та заперечень на момент ознайомлення з наказом про звільнення від [PERSON] не надходило. На підставі вищенаведеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. У свою чергу, 25.10.2016 року позивачем [PERSON] було надано суду письмові пояснення з приводу суті справи та заперечень відповідача, у яких вона стверджує, що доводи, викладені у запереченні, не відповідають дійсності, є неправдиві. Наголошує, що жодного акту 11.03.2016 р. про проведення обстеження стану АЗС та виявлення порушень не складалось. Так само і не складалось акту про те, що вона відмовилась від ознайомлення з актом обстеження стану АЗС та листа - бесіди. Дані документи вона побачила вперше, коли ознайомлювалась із запереченнями на позовну заяву. Більше того вказує, що всі ці документи повинні містити реєстраційний номер, при наявності якого можна б було ствердити, що вони датовані саме 11.03.2016р. Так само не містить реєстраційного номера і доповідна записка. За таких обставин, вважає, що ці документи не можуть бути взяті судом як належний та допустимий доказ, оскільки вони могли бути написані (надруковані) при підготовці та подачі заперечень на її позовну заяву. Разом із тим, вони не спростовують підставу та предмету спору. Щодо суті спору, то у поясненнях, позивач, окрім доводів, викладених у позовній заяві, надає розрахунок суми компенсації за вимушений прогул та розрахунок оплаченого нею гонорару адвокату. Так, позивачка вказує, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті мені при поновленні на роботі, починаючи із 15 березня 2016 року по день поновлення на роботі, розраховується наступним чином. Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Згідно із п.п. «З» п. 1 , п. 2, п. 5 Постанови від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» її середньоденний заробіток за останні 2 місяці, що передували звільненню складає: 2\~500,00 грн. (за лютий 2016р.) + 2\~500,00 грн. (за січень 2016р.) = 5\~000,00 грн., що підтверджується довідкою № ЗП000000103 від 10.06.2016 року [PERSON] Виходячи з [PERSON] міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», кількість робочих днів складала: у січні 2016 року - 19 днів; у лютому 2016 року - 21 днів, тобто разом 40 днів; тому, середньоденний заробіток складає 5\~000,00 грн./40 днів = 125,00 грн. Період розрахунку компенсації за вимушений прогул складає з 16.03.2016 року по сьогоднішній день, 25.10.2016 року, всього 153 дні, оскільки випливає з аналізу положень ст. 2411 КЗпП України стосовно строків виникнення і припинення трудових прав та обовязків, а також п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. У відповідності до п. 8 вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, її середньоденна заробітна плата за січень - лютий 2016 року складає 5\~000,00 грн./40 днів = 125,00 грн. Робочих днів за період вимушеного прогулу, із 16 березні 2016р. по 25 жовтня 2016р., - 153 дні. Розрахунок вимушеного прогулу: 125,00 грн. * 153 дні = 19\~125,00 грн. Відтак, за розрахунками позивача сума середнього заробітку, що підлягає виплаті їй за період із 16.03.2016р. по 25.10.2016, складає 19125,00 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача. Що стосується вимоги про стягнення з ТОВ «Нафтогазова компанія «НАРОДНА» на користь [PERSON] судових витрат, то у своїй письмових поясненнях, позивачка зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. повязаних, затверджено граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом справ, а граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення в цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Позивач стверджує, що згідно з договором №17 від 13 квітня 2016р. «Про надання правової допомоги», укладеним між громадянкою [PERSON] та адвокатом [PERSON], остання надає правову допомогу [PERSON] по вказаній цивільній справі. Обумовлений розмір оплати за надання правової допомоги в суді першої інстанції складає 3500,00 грн., які [PERSON] сплатила адвокату відповідно до квитанції №16514745 від 13.10.2016р. Відповідно до акту приймання - передачі виконаних робіт та наданих послуг, адвокатом [PERSON] громадянці [PERSON], згідно з договором №17 від 13.04.2016р. «Про надання правової допомоги», їй станом на 24.10.2016р. надано наступні адвокатські послуги та їх вартість складає, із розрахунку 500,00 грн. за 1 годину роботи адвоката: -вивчення документів та надання консультації: 1,0 год. 500,00 грн. -складання позовної заяви, формування додатків до неї: 1,5 год. 750,00 грн. -написання адвокатського запиту за №11 від 18.05.2016р.: 25 хв. 208,00 грн. -написання клопотання про витребування доказів від 10.05.2016р.: 15 хв. 125,00 грн. -написання клопотання про долучення доказів від 26.07.2016р.: 10 хв. 83,00 грн. -написання клопотання про витребування доказів від 26.07.2016р.: 10 хв. 83,00 грн. -написання письмових пояснень по суті справи: 3 год. 1500,00 грн. -участь у судових засіданнях, станом на 24.10.2016р., всього 30 хв. на загальну суму 250,00 грн., а саме: -10.05.2016р. (т.1 43 - 45) 42,00 грн.; -27.07.2016р. (а.с. 63 - 65) 183,00 грн.; -13.10.2016р. (а.с. 78 - 79) 25,00 грн.; -ознайомлення із матеріалами справи, 19.10.2016р. (а.с. 82) 30 хв. 250,00 грн. Вказує позивач також, що всього надано послуг на 3749,00 грн. станом на 24.10.2016р., зазначаючи, що дана сума підтверджується також і розрахунком адвоката [PERSON] за надані їй адвокатські послуги. У судове засідання позивач та її представник, після оголошеної технічної перерви, не зявилась, однак представником позивача через канцелярію суду було подано заяву від 25.10.2016 року про розгляд справи без її участі. Зі змісту заяви вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить задовольнити позов повністю Представник відповідача у дане судове засідання не зявився, хоча про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, водночас, подав суду письмове заперечення проти позову, у якому просив суд відмовити в задоволенні такого у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є регламентований ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом з копії трудової книжки серії АА №163751, поданої позивачем (а.с. 11-12), встановлено, що [PERSON] згідно із наказом ТОВ «Нафтогазова компанія «Народна» №176 к від 06.07.2015р. прийнята на посаду управителя АЗС, що підтверджується записами із трудової книжки [PERSON] серії АА №163751. Однак, як вбачається з наказу № 110 - к від 15.03.2016 року (а.с. 13), [PERSON] звільнено з посади управителя АЗК с. Кінчеш 15.03.2016 року, згідно зі ст. 36 п. 1 КЗпП України, за угодою сторін. На підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2016 року задоволено клопотання позивача та її представника про витребування доказів у справі та у ТОВ «Нафтогазова компанія «Народна», витребувано оригінал заяви [PERSON] від 14.03.2016р. про звільнення (а.с. 66 67.). Судом встановлено, що у заяві про звільнення [PERSON] від 14.03.2016р. вказано, що вона просить звільнити її з роботи за згодою сторін із 31.03.2016р., а не із 15.03.2016р., тоді як резолюція на заяві стоїть: 15.03.2016р. (а.с. 74). Статтею 23 КЗпП України врегульовано строки трудового договору, у відповідності до норм якої\~\~трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. При цьому, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Таким чином, [PERSON] була прийнята на роботу на невизначений строк. Відповідно до п. п. 1.1. розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України, [PERSON] соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58., а також відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно з п. п. 2.4. п. а) розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У трудовій книжці [PERSON], серії АА №163751 міститься запис за № 22 про те, що [PERSON] звільнена з посади за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно до наказу №110 к від 15.03.2016 р. Пунктом 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України визначено підставу припинення трудового договору - угоду сторін. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.92 р. (зі змінами та доповненнями), - судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Судом також встановлено, що [PERSON] зверталась до відповідача із заявою про відкликання заяви своєї заяви від 14.03.2016 р. про її звільнення, шляхом надсилання на адресу відповідача заяви від 15.03.2016р. (а.с. 14), що підтверджує намір позивача продовжити працювати. Разом із тим, суд не може взяти до уваги, як належні та допустимі докази, документи, долучені відповідачем до заперечення проти позову, оскільки такі не містять реєстраційних номерів, що ставить під сумнів їх легітимне походження, а так само не містять інформацію щодо предмета доказування (а.с. 28 - 29, а.с. 31, а.с. 32, а.с.33 - 34). Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ст. 59 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки у заяві [PERSON] від 14.03.2016 р. вказаної прохання звільнити її за угодою сторін із 31.03.2016р., а її звільнено за угодою сторін 15.03.2016р., наказ № 110 к від 15.03.2016р. є незаконним, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування наказу про звільнення позивача відповідачем та поновлення її на роботі, підлягають до задоволення. Також позивач ставить питання про стягнення з відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазова компанія «Народна» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи із 15 березня 2016р. по день поновлення на роботі. При цьому, у процесі розгляду було подано розрахунки компенсації за час вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. У відповідності до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Згідно із п.п. «З» п. 1 , п. 2, п. 5 Постанови від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденний заробіток [PERSON] за останні 2 місяці, що передували звільненню складає: 2\~500,00 грн. (за лютий 2016 р.) + 2\~500,00 грн. (за січень 2016 р.) = 5\~000,00 грн., що підтверджується довідкою № ЗП000000103 від 10.06.2016 року [PERSON] (а.с. 60). Виходячи з [PERSON] соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», кількість робочих днів складала: у січні 2016 року - 19 днів; у лютому 2016 року - 21 днів, тобто разом 40 днів. А тому, середньоденний заробіток [PERSON] складає 5\~000,00 грн./40 днів = 125,00 грн. Період розрахунку компенсації за вимушений прогул складає з 16.03.2016 року по 25.10.2016 року, всього 153 дні, оскільки випливає з аналізу положень ст. 2411 КЗпП України стосовно строків виникнення і припинення трудових прав та обовязків, а також п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. У відповідності до п. 8 вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON], за січень - лютий 2016 року складає 5000,00 грн./40 днів = 125,00 грн. Робочих днів у березні 2016 р. 22 дні; однак оплаті підлягають 12 днів (22 дні - 10 днів, включно із днем звільнення, які [PERSON], відпрацювала та за котрі їй було оплачено). Тому, компенсація у березні 2016р. 12 днів, компенсація складає: 12днів * 125,00 грн. = 1500,00 грн.; у квітні 2016р. 21 день, - компенсація = 21 день* 125,00 грн. = 2625,00 грн.; у травні 2016р. 19 днів, - компенсація = 19 днів* 125,00 грн. = 2375,00 грн.; у червні 2016р. 20 днів, - компенсація = 20 днів * 125,00 грн. = 2500,00 грн.; у липні 2016р. 21 день, - компенсація = 21 день* 125,00 грн. = 2\~625,00 грн. ; у серпні 2016р. 22 дня, - компенсація = 22 дня* 125,00 грн. = 2\~750,00 грн.; у вересні 2016р. 22 дня, - компенсація = 22 дня* 125,00 грн. = 2 750,00 грн.; у жовтні 2016р. 16 днів, - компенсація = 16 днів *125,00 грн. = 2 000,00 грн. Всього 19125,00 грн. (125,00 грн. * 153 дні = 19125,00 грн. ) Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачці, за період із 16.03.2016р. по 25.10.2016, складає 19\~125,00 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, а тому сума в розмірі 19125,00 грн. кошти що складають середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягають стягненню із відповідача на користь [PERSON] Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення у відповідності до ст. 235 КЗпП України середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із 16.03.2016р. по день винесення рішення підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. За положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Ст. 59 Конституції України закріплено принцип, згідно з яким кожен має право на правову допомогу. Положеннями ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 затверджено граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом справ, а граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення в цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З матеріалів справи встановлено, що згідно до договору № 17 від 13 квітня 2016 р. «Про надання правової допомоги», укладеним між громадянкою [PERSON] та адвокатом [PERSON], остання надає правову допомогу [PERSON] по вказаній цивільній справі. Обумовлений розмір оплати за надання правової допомоги в суді першої інстанції складає 3500, 00 грн., які [PERSON], сплатила адвокату згідно до квитанції №16514745 від 13.10.2016 р. Відповідно до акту приймання - передачі виконаних робіт та наданих послуг, адвокатом [PERSON] громадянці [PERSON], згідно з договором №17 від 13.04.2016р. «Про надання правової допомоги», станом на 24.10.2016р. надано адвокатські послуги та їх вартість складає 3749 грн. Дана сума підтверджується також і розрахунком адвоката [PERSON] за надані їй адвокатські послуги. Відповідно до вимог вищезазначених норм процесуального закону та роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 у п. 48 - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Понесення позивачем [PERSON] витрат на правову допомогу підтверджується доданими до матеріалів справи копіями: договору про надання правової допомоги №17 від 13.04.2016р., розрахунку наданих послуг адвокатом [PERSON] гр. [PERSON] на підставі договору №17 від 13.04.2016р. «Про надання правової допомоги», акту приймання - передачі виконаних робіт та наданих послуг адвокатом [PERSON]І, гр. [PERSON] на підставі договору №17 від 13.04.2016р. «Про надання правової допомоги» від 24.10.2016р., квитанцією №16514745 від 13.10.2016р. Таким чином, відповідно до ст. 78, 84, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення судові витрати, а саме документально підтверджені витрати на оплату правової допомоги, понесені позивачем, а також з відповідача в силу п. 3 ст. 88 ЦПК України до стягнення підлягає 551,20 грн. судового збору, за ставкою, що підлягала сплаті на день подання позову, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved