Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Великоплавучанської сільської ради Козівського району Тернопільської області, згідно якого просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] житловою площею 36,6 м.кв. та господарські будівлі, які належали матері [PERSON], яка померла [INFO] року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка все своє майно заповіла позивачу. До складу спадкового майна входить будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] і земельні ділянки. Вказує, що вступила у фактичне володіння та управління спадковим будинком, проте не може отримати свідоцтво про право на спадщину на будинок. На даний час, позивач бажає оформити право власності на вказаний житловий будинок, тому просить у судовому порядку визнати її власником житлового будинку в [ADDRESS] В судове засідання [PERSON] не з'явилася, проте подала клопотання, згідно якого просить позов задовольнити а справу розглядати за її відсутності без застосування технічних засобів (а.с.31). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду лист, відповідно до якого не заперечує щодо позовних вимог [PERSON] та просить справу розглядати за його відсутності (а.с.29). Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, тому відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] як голові колгоспного двору та [PERSON] як його члену належав житловий будинок в [ADDRESS], що підтверджується довідкою Великоплавучанської сільської ради Козівського району Тернопільської області №350 від 11.07.2016 року (а.с.5). Відповідно до виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, виданої Великоплавучанської сільською радою Козівського району Тернопільської області 30.09.2016 року №520, головою вказаного колгоспного двору був [PERSON] та його членом була дружина [PERSON] (а.с.24). У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи те, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були [PERSON] та [PERSON], то кожному із них фактично належала 1/2 частина колгоспного двору. [INFO] року помер [PERSON] та [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 28.07.2016 р. та серії [NUMBER] від 20.04.2012 р. (а.с.6, 14). Згідно довідки Великоплавучанської сільської ради Козівського району Тернопільської області №467 від 19.09.2016 року, з [PERSON] на час смерті постійно проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] (а.с.21). За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном та склала заповіт про те, що на випадок її смерті заповідає [PERSON] все належне їй на час смерті майно. Вказаний заповіт був посвідчений 29.10.2010 року секретарем Великоплавучанської сільської ради Козівського району Тернопільської області (а.с.7). [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері у належному порядку та у строк, що підтверджується листом державного нотаріуса Козівської державної нотаріальної контори №990/02-14 від 06.07.2016 року (а.с.8). 05.10.2016 року державний нотаріус Козівської державної нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на колгоспний двір, оскільки відповідно до ст.47 Закону України «Про нотаріат», для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства (а.с.23). У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Враховуючи, що позивач прийняв спадщину в належному порядку, а також те, що ніхто не оскаржує його право на спадщину, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, а тому такі підлягають до задоволення.

Outcome: approved