Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Управління державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 29.06.2008р. розірвано шлюб позивачки з [PERSON]. Відповідач більше восьми років не проживає у [ADDRESS], яка належить позивачці на праві власності. Відповідач жодних обов'язків по утриманню вказаного житла не здійснює. Сторони у судове засідання не з'явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] не заперечив щодо задоволення позову. Управління державної міграційної служби України в Житомирській області у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, заслухавши позивача, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Корольовського районного суду м.Житомир від 29.06.2006р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 25.07.2001р. Житомирським міським відділом РАГС, актовий запис №944. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.07.1996р. та витягом №10276646 з реєстру прав власності на нерухоме майно. З довідки ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» №1583 від 01.11.2013р. вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON], колишній чоловік [PERSON], син [PERSON] Відповідно до акту від 08.11.2013р., складеного представниками ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир», у квартирі [ADDRESS] зареєстрований гр.[PERSON], [INFO], але не проживає в зазначеній квартирі з 2000 року. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вказана вище стаття міститься в гл.32 ЦК України «Право користування чужим майном». Отже, можна стверджувати, що право члена сім'ї власника на користування житловим приміщенням є сервітутним правом. З огляду на це зазначені відносини також регулюються ст.406 ЦК України про припинення сервітуту. Аналогічний правовий висновок відображено у постанові Верховного суду України від 16.01.2012р. (справа №6-57цс11). Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.2 ст.401 ЦК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Обставиною встановлення особистого сервітуту відповідача - [PERSON] було укладення шлюбу з власником квартири - [PERSON], а отже й отримання статусу члена сім'ї позивача. Як вже зазначалося, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, а отже і обставина встановлення особистого сервітуту припинена. У випадку передбаченому ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у [ADDRESS] більше восьми років, що згідно приписів ч.2 ст.405 ЦК України є підставою визнання його таким, що втратив право на користування вказаним житлом. Спірні правовідносини про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зі статті 7 якого вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК УРСР(статтями 71, 72, 156) та ЦК України (статтею 405). У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Таким чином, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом. Оскільки відповідач [PERSON] з 2000 року не проживає у [ADDRESS], що належить позивачу, він втратив право на користування житловим приміщенням та підлягає зняттю з реєстрації.

Outcome: approved