Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Реєстраційна служба Ковельського міськрайонного управління юстиції у Волинській області про визнання недійсним свідоцтва про права власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначила, що 10 грудня 2003 року вона придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 800,00 кв.м., яка розташована за адресою: місто Ковель, вулиця Цинкаловського, 41. Земельна ділянка належала продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, яка була набута ним шляхом отримання в дар від відповідачки у справі за договором дарування.В свій час відповідачка набула права власності на спірну земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації. Починаючи з моменту придбання у 2003 році до сьогоднішнього дня спірна земельна ділянка безперервно перебувала у її приватній власності, хоча й не використовувалася нею за цільовим призначенням. Лише на початку 2016 року вона з'ясувала, що на належній їй земельній ділянці проводяться будівельні роботи. Як виявилося, відповідачка у 2013 році виготовила на своє ім'я технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), зареєструвала земельну ділянку в органах Держкомзему, отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а також зареєструвала у передбачений законом спосіб своє право власності на спірну земельну ділянку в Реєстраційній службі Ковельського міськрайонного управління юстиції. Такі дії відповідачки грубо порушують її право власності на земельну ділянку. Вона має достатні підстави стверджувати, що право власності на спірну земельну ділянку площею 800,00 кв.м. було набуто нею правомірно, у передбачений законом спосіб, вона вчинила всі необхідні дії, спрямовані на набуття права власності на спірну земельну ділянку. Водночас, відповідачка право власності на земельну ділянку втратила. Моментом припинення права власності відповідачки на спірну земельну ділянку був момент передачі нею такої земельної ділянки в дар громадянину [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування. Всі подальші дії відповідачки у справі, спрямовані на повторне оформлення нею права власності на спірну земельну ділянку не ґрунтуються на законі та спрямовані на порушення її законних прав, як власника такої земельної ділянки. Єдиним шляхом відновлення її порушених прав є визнання Свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 800,00 кв.м., яка розташована в м. Ковелі по вул. Цинкаловського, 41. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з мотивів наведених в позовній заяві. Представник відповідачки позов не визнала і в задоволенні просила відмовити. В судове засідання представник третьої особи - Реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції у Волинській області не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - Ковельської міської ради в судове засідання не зявився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності за наявними у справі документами. Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні 10 грудня 2003 року [PERSON], придбала у громадянина [PERSON] земельну ділянку площею 800,00 кв.м., яка розташована за адресою: місто Ковель, вулиця Цинкаловського, 41. Цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] (Р№2936). Земельна ділянка належала [PERSON], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 09 квітня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №806. Вказана земельна ділянка була набута ним шляхом отримання в дар від відповідачки у справі [PERSON] за договором дарування від 08 квітня 1998 року Р№3-882. [PERSON], набула права власності на спірну земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації (рішення Виконавчого комітету Ковельської міської Ради народних депутатів від 05 листопада 1997 року №351 Про передачу земельних ділянок у приватну власність; Державний акт на право приватної власності на землю від 08 квітня 1998 року, Р№ 795). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно вимог ст. 78 ЗК України (№2768-III від 25.10.2001, в редакції, чинній на момент посвідчення купівлі-продажу земельної ділянки 10 грудня 2003 року), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно положень пункту «а» частини 1 статті 81 ЗК України (№2768-III від 25.10.2001) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Відповідно до вимог статті 128 ЦК Української РСР (від 18.07.1963 №1540-VI, в редакції, чинній на момент посвідчення купівлі-продажу земельної ділянки 10 грудня 2003 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Разом з тим, відповідно до\~ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи встановлені судом обставини,

Outcome: approved