Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилалася на те, що на підставі ордеру на жиле приміщення № 151 від 06.12.1958 року [PERSON] було надано право заняття жилого приміщення - двокімнатної квартири [ADDRESS] на склад сім`ї з чотирьох чоловік: [PERSON] - основного наймача, [PERSON] - матері основного наймача, [PERSON] - дружини основного наймача, [PERSON] - сина основного наймача. 28 серпня 1992 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] [INFO] померла мати [PERSON] (основного наймача). [INFO] померла дружина [PERSON] (основного наймача). Після смерті [PERSON] , з грудня 1998 року вона разом з чоловіком - [PERSON] та їх сином - [PERSON] , за згодою основного наймача - [PERSON] та її чоловіка - [PERSON] , вселилась та стала постійно проживати і користуватися, як член сім`ї, квартирою [ADDRESS] , стали разом з наймачем вести спільне господарство, брати участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг за користування житлом. [INFO] помер [PERSON] - основний наймач вказаного вище жилого приміщення. [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після смерті чоловіка - [PERSON] , вона разом з сином - [PERSON] залишились проживати у вказаній квартирі, син дуже хворів та потребував постійного допомоги з її боку. [INFO] її син - [PERSON] помер. Зазначила, що з грудня 1998 року й по теперішній час вона проживає та користується вказаною квартирою, виконує зобов`язання, що випливають з договору найму житлового приміщення. Таким чином, позивач вважає, що, оскільки вона як член сім`ї вселилася в житлове приміщення, вона набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, що відповідає положенням ст. 65 ЖК УРСР. За вказаних обставин, звернулася до суду з даним позовом та просить його задовольнити. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова суду від 16 березня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків. 05 травня 2021 року від відповідача Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що Харківська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, в обґрунтування заперечень проти позовних вимог посилалася, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс». Відповідно до історичної довідки №1 від 22.04.2021, виданої дільницею № 30 КП «Жилкомсервіс», квартира [ADDRESS] розташована на першому поверсі двоповерхового будинку, двокімнатна. Ордер № 151 від 06.12.1958 був виданий на [PERSON] з родиною з чотирьох осіб, квартира не приватизована, нарахування по особовому рахунку № [NUMBER] призупинені з 01.12.2018, у квартирі ніхто не зареєстрований. У вказаній квартирі проживав [PERSON] , наймач, зареєстрований з 22.02.1956, знятий з реєстрації 16.09.2015, у зв`язку зі смертю. [PERSON] , - мати наймача, зареєстрована з 24.06.1955, зняття з реєстрації 29.05.2000, у зв`язку зі смертю [INFO] , [PERSON] - дружина наймача, зареєстрована з 27.09.1965, знята з реєстрації 16.09.2015, у зв`язку зі смертю [INFO] , [PERSON] - син наймача, зареєстрований з 11.11.1987, знятий з реєстрації 16.09.2015, у зв`язку зі смертю [INFO] . Відповідно до акту № 359/21 від 22.04.2021, складеного комісією дільниці № 30 КП «Жилкомсервіс», квартира [ADDRESS] неодноразово була опечатана та закрита на саморіз співробітниками дільниці № 30 КП «Жилкомсервіс» з представниками поліції в 2018-2021 роках, але з часом неблагонадійні люди зривали печатки та самовільно займали квартиру, документи на право користування житлом відсутні, двері в квартиру старого зразку, не зачиняються. Ані позивач [PERSON] , ані її померлий син - [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими ніколи не були. [PERSON] , позивач у справі, згідно з копією паспорта, доданої до позовної заяви, у період часу з 16.07.1990 по 08.05.2013 перебувала на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 255/03 від 24.12.2013, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Також відповідач зазначив, що відповідно до листа Управління обліку та розподілу житлової площі від 26.04.2021 № 519/0/233-21-2669/0/232-21 на № 3197/9-21 від 20.04.2021 звернення громадян з питання визнання наймачем квартири [ADDRESS] до Управління в період з 01.01.2011 до сьогодні не надходили. До 2010 року питання щодо визнання громадян наймачами відносилися до повноважень виконавчих органів районних в місті Харкові рад, діяльність яких була припинена відповідно до рішення 38 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 25.11.2009 № 266/09 «Про неутворення районних у місті Харкові рад». Також Управлінням повідомлено, що проведеною перевіркою списків громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] на такому обліку не перебували та не перебувають. Таким чином, відповідач, посилаючись на вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України, зазначив, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які посилається у пред`явленому позові, а тому позов не підлягає задоволенню. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. У судовому засіданні позивач та її представник у повному обсязі підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомив. Беручи до уваги, що відповідач був повідомлений належним чином та своєчасно про дату час і місце розгляду справи, скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, приймаючи до уваги думку позивача та її представника, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника відповідача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника Харківської міської ради. Суд, вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, доходить висновків про таке. Як убачається з ордеру на жиле приміщення № 151 від 06.12.1958, він виданий на ім`я [PERSON] із сім`єю з чотирьох чоловік на право заняття жилого приміщення, площею 28,50 кв.м., яке складається з двох кімнат у квартирі [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до Історичної довідки № 1, складеної 22.04.2021 дільницею № 30 КП «Жилкомсервіс», квартира [ADDRESS] розташована на першому поверсі двоповерхового будинку, двокімнатна, житловою площею - 28,7 кв.м., загальною площею - 48,5 кв.м. на підставі ордеру № 151 від 06.12.1958 вказане жиле приміщення було надано: 1) [PERSON] , [INFO] , - наймач, зареєстрований у квартирі 22.02.1956, знятий з реєстрації - [INFO] , у зв1язку зі смертю [INFO] ; 2) [PERSON] , [INFO] - матері наймача, зареєстрована у квартирі з 24.06.1955, знята з реєстрації - 29.05.2000, у зв`язку зі смертю [INFO] ; 3) [PERSON] , [INFO] , - дружині наймача, зареєстрована в квартирі з 27.09.1956, знята з реєстрації - 16.09.2015, у зв`язку зі смертю [INFO] ; 4) [PERSON] , [INFO] , - син наймача, зареєстрований 11.11.1987, знятий з реєстрації - 16.09.2015, у зв`язку зі смертю [INFO] . Квартира не приватизована. Нарахування по особовому рахунку № [NUMBER] призупинені з 01.12.2018, в квартирі ніхто не зареєстрований (а.с. 72). Згідно з поквартирною карткою форми Б, у квартирі [ADDRESS] вказані вище особи перебували на реєстраційному обліку (а.с. 75). Таким чином знаходять своє підтвердження ті обставини, що на підставі вказаного вище ордеру у квартиру [ADDRESS] вселились: [PERSON] - наймач, та члени його родини: [PERSON] - мати наймача, [PERSON] - дружина наймача, [PERSON] - син наймача та до своєї смерті перебували на реєстраційному обліку за вказаною адресою. Обставини того, що [PERSON] , [INFO] , був сином [PERSON] та [PERSON] знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30 березня 1971 року Палацом новонароджених м. Харкова (а.с. 7). Як убачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого повторно 25 червня 1996 року Московським ВРАГС м. Харкова, [INFO] [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] 24.02.1993 Московським ВРАЦС м. Харкова (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13.01.1996 Харківським міським ВРАГС, [INFO] померла [PERSON] (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON] , що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08 грудня 1998 року Харківським міським ВРАГС (а.с. 10). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 31 травня 2000 року Харківським міським ВРАГС, [INFO] помер [PERSON] (а.с. 11). Як убачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 28 листопада 2006 року, [INFO] помер [PERSON] (а.с. 12). Таким чином знаходять своє підтвердження ті обставини, що станом на [INFO] помер останній з членів сім`ї наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] , чоловік позивачки [PERSON] . Поряд з цим, згідно з копією паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , позивача у справі, вона у період часу з 16 липня 1990 року по 08 травня 2013 року перебувала на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Виходячи з наведеного, позивач у справі [PERSON] увесь час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та ще майже сім років після смерті її чоловіка постійно перебувала на реєстраційному обліку у квартирі [ADDRESS] , а відтак, мала у встановленому законом порядку право користування вказаним житлом. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 253508806 від 20.04.2021, квартира [ADDRESS] на праві власності належить територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 255/03, виданого 24.12.2003 (а.с. 76). Згідно з листом № 519/0/233-21-2696/0/232-21 від 26.04.2021 на № 3197/9-21 від 20.04.2021 за підписом заступника начальника управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, звернення громадян з питання визнання наймачем квартири [ADDRESS] до Управління обліку та розподілу житлової площі у період з 01 січня 2011 року до сьогодні, не надходили. До 2010 року питання щодо визнання громадян наймачами відносилися до повноважень виконавчих органів районних в місті Харкові рад, діяльність яких була припинена відповідно до рішення 38 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 25.11.2009 № 266/09 «Про неутворення районних у місті Харкові рад». Проведеною перевіркою списків громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] на такому обліку не перебували та не перебувають (а.с. 78). Як пояснив у судовому засіданні свідок [PERSON] , з позивачкою [PERSON] він познайомився у парку, знайомий з нею приблизно з 1993-1994 року. Йому відомо, що [PERSON] разом з сином та чоловіком проживали в будинку [ADDRESS] , в якій квартирі не знає, квартира розташована на першому поверсі. Повідомив, що після смерті чоловіка [PERSON] допомагав їй у вказаній квартирі вставляти вікна. На уточнююче запитання представника позивача зазначив, що йому нічого невідомо про те, де помер син [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знайомий з [PERSON] , оскільки знав її сина - [PERSON] . Повідомив, що не знає, коли [PERSON] вселилась в квартиру [ADDRESS] , оскільки він був маленький. Йому нічого невідомо про те, чи був зареєстрований у вказаній квартирі чоловік [PERSON] , він не був з ним знайомий. Пояснив, що йому відомо про те, що у вказаній квартирі жила [PERSON] , її син - [PERSON] та матір позивачки [PERSON] - [PERSON] . На уточнююче запитання представника позивача зазначив, що рік тому вони з позивачкою ходили до ЖЕКу, щоб позивачку прописали за адресою вказаної квартири, вона зверталась з цього питання в усній формі, в усній формі їй було відмовлено. [PERSON] , будучи допитаною в якості свідка за її клопотанням, пояснила, що вселилась до спірної квартири у 1998 році, до цього вони з чоловіком та сином проживали у комунальній квартирі, в якій саме та на якій правовій підставі - точно пояснити не змогла. Посилалась, що вселилась у спірну квартиру зі згоди наймачів. На уточнююче запитання суду, чому вона та її син не були зареєстровані за адресою вказаного житла, повідомила, що її свекруха заперечувала проти цього та вважала, що невістка з сином, її онуком, повинні бути зареєстровані у квартирі батьків [PERSON] . Зазначила, що квартира [ADDRESS] на праві власності належала її батькам, коли вони продали квартиру, вона знялась з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири. Зазначила, що після продажу батьками квартири вони стали жити у будинку в Харківській області, проте де конкретно, пояснити не змогла, зазначила, що з батьками не спілкувалася. На уточнююче запитання представника позивача зазначила, що у спірній квартирі була пожежа, після якої вони міняли вікна та ремонтували стелю, також зауважила, що іншого житла для проживання в неї немає. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених у судовому засіданні наданих доказів, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Положеннями ст. 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Вимогами ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР закріплено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Правилами ст. 18 ЖК УРСР передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Виходячи з роз`яснень, наданих в п.4 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, в силу ст. 61 ЖК України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак, у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Отже, належним відповідачем по справі є Харківська міська рада, яка є власником житлового фонду, до якого відноситься неприватизована квартира [ADDRESS] , та до повноважень якої входить прийняття рішень щодо зміни договору найму. За положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до вимог ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Тобто за змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК УРСР), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору. Згідно з вимогами ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 106 ЖК УРСР повнолітній члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення, належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відсутність письмової згоди наймача та реєстрації за адресою спірної квартири не свідчить про те, що особа, яка вселилася, не набула права користування жилим приміщенням, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що ця особа вселилася зі згоди осіб, які проживають у даному приміщенні як член їх сім`ї. Спірна квартира відповідно до статті 4 ЖК УРСР, відноситься до державного житлового фонду. Також, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Предметом доказування у справах про визнання права користування жилим приміщенням та у справах про зміну або розірвання договору найму жилих приміщень є: укладення наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача в спірне жиле приміщення у встановленому законом порядку і фактичне проживання в ньому; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним жилим приміщенням на момент вселення, їх згода на вселення; умови та порядок вселення позивача і користування ним спірним жилим приміщенням. Однак, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження та пояснення наведених фактів. На підтвердження позовних вимог позивач зазначає, що мешкала разом з сином та чоловіком у спірній квартирі [ADDRESS] з грудня 1998 року, однак, не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин, а також обставин щодо вселення до вказаного жилого приміщення у передбачений чинним законодавством спосіб, крім показів свідків та копій квитанції про оплату комунальних послуг у вказаній квартирі. Жодних інших доказів на підтвердження користування зазначеною квартирою, вселення до неї згідно з передбаченим чинним законодавством порядком і ведення господарства в ній позивачем надано не було. Отже, обставини, які слід з`ясувати для вирішення даної справи та на яких наголошено Верховним Судом України, не доведені жодними належними доказами, тому суд дійшов висновку, що, в задоволенні позову слід відмовити. Що стосується наданої позивачем копії талону зняття з реєстрації місця проживання в Україні, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , 08 травня 2013 року знялась з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та в якому зазначено адресу вибуття - [ADDRESS] , то відомості про адресу вибуття у такому талоні зазначались виключно зі слів [PERSON] . Більш того, зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою - [ADDRESS] мало місце 08 травня 2013 року, тобто майже через сім років після того, як останній наймач квартири [ADDRESS] , помер. Жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] , після зняття з реєстраційного обліку за адресою - [ADDRESS] , зареєструвала місце проживання за адресою - [ADDRESS] у встановленому законом порядку або зі згоди наймачів вказаного жилого приміщення, або зі згоди власника такого житла, матеріали справи не містять, а відтак, суд не приймає такий доказ, як належний та допустимий. З приводу посилань позивача на те, що її син [PERSON] хворів та помер в квартирі [ADDRESS] , жодним чином не доводять обставин того, що з грудня 1998 року позивач [PERSON] зі згоди членів сім`ї чоловіка вселилась у спірну квартиру та постійно проживала в ній. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що як сама позивачка, так і син позивачки - [PERSON] вселялись у вказану квартиру у встановленому законом порядку та перебували на реєстраційному обліку за адресою вказаного жилого приміщення. Що стосується відомостей, вказаних у листі заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 з приводу того, що 20.01.2020 в квартирі [ADDRESS] встановлена смерть [PERSON] , [INFO] , то вказаний лист не доводить обставин того, що [PERSON] на передбачених вимогами закону підставах проживав за вказаною адресою, як і не доводить обставин того, що позивач у грудні 1998 року вселилась до вказаної квартири за згодою основного наймача та продовжує на законних підставах там проживати. Посилання позивача [PERSON] на те, що у спірній квартирі нею був зроблений ремонт, та що вона відновлювала квартиру після пожежі, не знаходить свого підтвердження жодними належними, допустимими та достовірними доказами. Більш того, такі посилання позивача спростовуються актом, складеним 22 квітня 2021 року комісією дільниці № 30 КП «Жилкомсервіс» за № 359/21, згідно з яким, при обстеженні квартири [ADDRESS] встановлено, що двері в квартиру не закриваються, квартира неодноразово була опечатана та закрита на саморіз співробітниками дільниці № 30 КП «Жилкомсервіс» з представниками поліції в 2018-2021 роках, але з часом неблагонадійні люди зривали печатки та самовільно займали квартиру, документи на право користування житлом відсутні. Необхідно встановити двері в кв. [ADDRESS] (а.с. 73). З тих самих підстав суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , який у судовому засіданні повідомив, що [PERSON] у вказаній квартирі робила ремонт. За правилами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як посилалась в ході судового розгляду позивач [PERSON] , вона зверталась до ЖЕКу з питання її реєстрації за адресою квартири [ADDRESS] , однак їй було у цьому відмовлено. Поряд з цим жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження таких обставин позивачкою надано не було. На уточнююче запитання суду позивач [PERSON] зазначила, що більше нікуди не зверталася з питання реєстрації її місця проживання за адресою спірного жилого приміщення, як і не зверталася до компетентного органу з питання укладення з нею договору найму даної квартири. Разом з цим суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] з приводу того, що вони разом з [PERSON] ходили до ЖЕКу з питання реєстрації її місця проживання за адресою спірної квартири, де [PERSON] в усній формі було відмовлено, позаяк ч. 2 ст. 78 ЦПК України закріплено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як це закріплено положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Поряд з цим, суд звертає увагу, що, як це зазначено у листі заступника начальника управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.04.2021, звернення громадян з питання визнання наймачем квартири [ADDRESS] до Управління обліку та розподілу житлової площі в період з 01.01.2011 до сьогодні не надходили. Проведеною перевіркою списків громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] на такому обліку не перебували та не перебувають. За вказаних обставин, беручи до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] було відмовлено у реєстрації її місця проживання за адресою спірного жилого приміщення та укладенні договору найму вказаної квартири, не знаходять свого підтвердження обставини порушення житлових прав [PERSON] , а, згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також не знайшли свого підтвердження відповідними належними, допустимими та достовірними доказами обставини того, що у [PERSON] немає іншого, ніж спірна квартира, житла, яке б належало їй на праві власності або на праві користування. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Поряд з цим, суд звертає увагу, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). Як убачається з матеріалів справи, останній з наймачів спірної квартири - чоловік [PERSON] - [PERSON] , помер [INFO] . Водночас, позивач у справі до 08 травня 2013 року мала на праві користування інше житло, в якому була зареєстрована та за адресою якого знялась з реєстраційного обліку за власним бажанням, тим самим свідомо погіршивши власні житлові умови. Доказів на підтвердження того, що вона була вимушена знятися з реєстраційного обліку за адресою квартири [ADDRESS] через продаж даної квартири батьками, які були її власниками, позивач суду не надала, як і не надала доказів на підтвердження тих обставин, що таке жиле приміщення дійсно було відчужене її батьками, а, згідно з вимогами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, на відповідній процесуальній стадії міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. З огляду на викладене та, беручи до уваги, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідачем не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed