Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом в якому зазначила, що 10.08.2014 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала 9020,50 гривень в борг строком до 30 вересня 2014 року. Проте відповідачка зобов'язання належним чином не виконала. 26.01.2016 року позивачка надіслала відповідачці повідомлення з вимогою сплати заборгованості за договором позики, однак остання вимогу проігнорувала, у звязку з чим просила стягнути на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 9020,50 гривень. Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.. 61 цього кодексу. Відповідно до п. 2 Постанова Пленуму Верховного суду від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що 10 серпня 2014 року сторонами укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] в позику кошти в сумі 9020,50 гривень, а відповідачка зобов'язалася повернути грошові кошти у строк до 30 вересня 2014 року. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи норми чинного законодавства та судової практики, можна дійти висновку про те, що договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а обов'язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони - позичальника, бо отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей, або рівну кількість грошей такого ж роду і якості й, відповідно, дана розписка незалежно від найменування документа є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань та свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими\~\~ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були\~\~передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено судом, 26.01.2016 року, після неодноразових усних звернень до відповідачки, [PERSON] направила [PERSON] листа, в якому просила повернути суму боргу в строк не більше пяти днів від дня отримання листа. Вказаний лист 28.01.2016 року було отримано відповідачкою, що підтверджується копіє рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, та визнається самою відповідачкою, однак остання на нього жодним чином не відреагувала. В свою чергу [PERSON] в судовому засіданні заперечила факт отримання від позивачки грошей в борг, посилаючись на те, що вказану сума є недостачею яка виникла в магазині належному позивачці, де відповідачка працює з 2013 року продавцем, розписку написала під тиском. Вказані доводи суд сприймає критично, адже жодного доказу відповідачкою надано не було, натомість наявна в матеріалах справи копія трудової книжки, підтверджує, що датою прийняття на роботу є саме 19.11.2014 року, до того ж до правоохоронних органів відповідачка з цього приводу також не зверталася. Опитані в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що особисто був присутній під час отримання грошей [PERSON], які та просила в борг у позивачки для придбання ліків. Під час ревізії в магазині [PERSON] погодилася надати відповідачці гроші, тому віддала їй усі кошти, що були в той день в касі, а саме 9020,50 гривень. Розписка була складено відповідачкою в його присутності, жодного тиску на [PERSON] ніким не вчинялося. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України). Отже, суд приходить до висновку про те, що між сторонами, дійсно, було укладено договір позики грошей та на момент укладення договору ними було досягнуто згоди з приводу всіх істотних умов договору. \~У свою чергу, [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, у визначений в договорі строк кошти не повернула, чим порушила умови укладеного між сторонами договору. Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що вказаний вище борг підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки в повному об'ємі.

Outcome: approved