Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПМП «Луксор» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивує тим, що 15 квітня 2003 року нею було створене ПМП «Луксор»; 06 квітня 2016 року за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі цього підприємства його власником та керівником стала [PERSON] 14 квітня 2016 року позивачка була звільнена з посади директора підприємства та з 15 травня 2016 року призначена на посаду головного бухгалтера. У серпні 2016 року керівником ПМП «Луксор» повідомлено позивачку про наміри звільнити її до кінця місяця у зв`язку із зменшенням обсягів роботи на підприємстві. 21 серпня 2016 року позивачці перерахована заборгованість по заробітній платі за квітень-травень 2016 року. У кінці серпня керівник ПМП «Луксор» повідомила позивачку про звільнення останньої. На вимогу вручити копію наказів про прийняття на роботу та звільнення, видати трудову книжку та здійснити розрахунок по заробітній платі за червень-серпень 2016 року, їй повідомлено, що копії наказів та трудова книжка будуть надіслані поштою, а щодо розрахунку у підприємства немає коштів. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року на задоволення позову [PERSON] стягнута заборгованість із заробітної плати в розмірі 6000,00 грн за червень-серпень 2016 року, стягнуті судові витрати. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області змінене в частині стягнення судового збору, в решті рішення суду залишене без змін. У ході примусового виконання рішення суду 22 травня 2020 року ПМП «Луксор» повністю розрахувалося із позивачкою, сплативши заробітну плату 6000,00 грн. Зважаючи на те, що при звільненні повний розрахунок із нею проведений не був, посилаючись на норми ст. 116, 117 КЗпП України, позивачка вважає можливим стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2016 року до 22 травня 2020 року, що за її розрахунком становить 92 974,68 грн. Крім того, позивачка вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, яку вона оцінює в 25000,00 грн. За таких обставин [PERSON] просила стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 92 974,68 грн, 25 000,00 грн моральної шкоди та понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2020 року частково задоволена заява адвоката Богословського С. В., подана в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову, накладений арешт на грошові кошти, що належать на праві власності ПМП «Луксор» у межах суми позовних вимог в розмірі 117 974,68 грн. У іншій частині відмовлено. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2020 року продовжено ПМП «Луксор» строк для подачі відзиву на позовну заяву до 04 серпня 2020 року. 04 серпня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Мишковської Т. М., де зазначає про невизнання позову. При цьому вказує, що позивачка, працюючи директором ПМП «Луксор» до квітня 2016 року та згодом головним бухгалтером, вела бухгалтерський та кадровий облік підприємства дистанційно за своїм місцем проживання, де і зберігала всі документи. Її трудова книжка також була у неї. У серпні 2016 року позивачка перерахувала собі кошти на свою банківську картку у розмірі 99 720,00 грн, у тому числі з призначенням платежу заробітна плата на підставі відомості №8 та №10 на загальну суму 24440,00 грн. Крім того, в серпні 2016 року позивачка привласнила оригінали документів ПМП «Луксор». З приводу самовільного зняття коштів з рахунку відповідача в розмірі 99 720,00 грн у суді розглядається кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України. З приводу привласнення документації ПМП «Луксор» також закінчене досудове розслідування, обвинувальний акт направлений до суду. Відповідно до оборотно-сальдової відомості за січень-липень 2016 року станом на 31 липня 2016 року нарахована та не виплачена заробітна плата [PERSON] становила 6440,00 грн. Однак вказаний борг був погашений 21 серпня 2016 року, коли позивачка самостійно здійснила перерахування собі заробітної плати згідно відомостей №8 та №10 від 21 серпня 2016 року в сумі 24440,00 грн. Проте кошти, які перераховані [PERSON] собі як борг по зарплаті 21 серпня 2016 року, нею ж були повернуті ПМП «Луксор» після пред`явлення їй підозри у вчиненні злочину, а саме 20 березня 2018 року. У зв`язку із конфліктом через самовільний перерахунок коштів [PERSON] після 23 серпня 2016 року не працювала на підприємстві. Таким чином, нове керівництво ПМП «Луксор» не знало і не могло знати про наявність чи відсутність боргу перед [PERSON] по заробітній платі за червень-серпень 2016 року, жодних вимог щодо виплати заборгованості із заробітної плати, як і вимог про видачу трудової книжки, позивачка не висувала до пред`явлення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, представник відповідача вважає незаконною вимогу позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважаючи, що період, за який позивачка може вимагати стягнення починається з моменту відкриття провадження у справі №127/23045/19, тобто з 21 серпня 2019 року по день виплати вказаних коштів 22 травня 2020 року. Але, зважаючи на обставини справи, зазначає. що вини відповідача у невиплаті заробітної плати немає. Щодо моральної шкоди, то вказує на відсутність доказів наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, які понесла позивачка. Користуючись своїм правом, [PERSON] подала відповідь на відзив, зазначаючи, що обставини підробки нею документів та перерахування собі коштів в рахунок заробітної плати та повернення фінансової допомоги не відповідають дійсності. Такі обставини є предметом дослідження інших справ, не стосуються даної цивільної справи. Водночас вказує, що відповідач у відзиві лише підтверджує право позивачки на отримання коштів на підставі ст. 117 КЗпП України. Відповідач сам добровільно 22 травня 2020 року сплатив їй 6000,00 грн заборгованості із заробітної плати на виконання рішення суду. Повторно наголошує, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 92974,68 грн, які відповідач зобов`язаний сплатити. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується механізмом компенсації моральної шкоди. Позивачка недоотримавши заробітну плату при звільненні увесь час перебувала в пригніченому стані, вимушена була звертатися до суду та за примусовим виконанням рішення суду, тому відповідач повинен відшкодувати 25 000,00 грн моральної шкоди. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2020 та від 13 жовтня 2020 року ( без винесення окремого процесуального документа із занесенням до журналу судового засідання) суд визнавав явку позивача обов`язковою, витребовував з архіву суду цивільну справу №127/23045/19 та зобов`язував відповідача надати виписку по рахунку, протокол обшуку. У судовому засіданні [PERSON] , її представник адвокат Богословський С. В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] також вказувала, що після продажу підприємства вона працювала головним бухгалтером, роботу виконувала за своїм місцем проживання, мала доступ до системи клієнт-банк та самостійно перерахувала кошти, в тому числі в рахунок розрахунку при звільненні та заборгованості по позиці. Після проведення перерахунку та наявності цієї інформації у керівника вона була позбавлена доступу до системи та жодних функцій не здійснювала, їй повідомили, що вона звільнена, трудова книжка знаходиться в неї. Кошти вона повернула так як намагалася врегулювати спірні питання з відповідачем. Наразі кримінальне провадження знаходиться на розгляді в суді. Представник відповідача адвокат Мишковська Т. М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення аналогічні у відзиві, просила відмовити у позові. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Судом установлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства в частині наслідків затримки виплат при звільненні працівника. Судом установлено, що з 14 квітня 2016 року [PERSON] працювала у ПМП «Луксор» на посаді головного бухгалтера, що не заперечується учасниками. З відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам ПМП «Луксор» за звітні п`ятий, шостий, сьомий місяці 2016 року встановлено, що [PERSON] в період за травень, червень, липень 2016 року нараховувалась заробітна плата в розмірі по 2000,00 грн. Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 661 за січень-липень 2016 року кредиторське сальдо по заробітній платі [PERSON] на кінець періоду становить 6440,00 грн. Згідно відомості нарахування коштів № 8 та 10 та витягу Банківської виписки КРД АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» м. Київ [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , 21 серпня 2016 року на картковий рахунок [NUMBER] проведено виплата заробітної плати на загальну суму 24440,00 грн. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем до серпня 2016 року включно. У вересні 2016 року позивачка на посаді головного бухгалтера не працювала. Дані обставини встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року по справі №127/23045/19, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. З приводу перерахування [PERSON] коштів ПМП «Луксор» у вересні 2016 року звернулося до правоохоронних органів. Кошти в сумі 24\~440,00 грн були повернуті [PERSON] на рахунок відповідача 20 березня 2018 року з призначенням платежу: повернення помилково знятих коштів із заробітної плати. Деякі бухгалтерські документи повернуті підприємству позивачкою 27 березня 2018 року. 20 серпня 2019 року [PERSON] звертається до суду з позовом до ПМП «Луксор» про стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати за червень, липень, серпень 2016 року в сумі 6000,00 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року у справі № 127/23045/19 позовні вимоги [PERSON] задоволені. Стягнуто з ПМП «Луксор» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 6 000,00 грн, 5000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ПМП «Луксор» на користь держави 1921,00 грн судового збору. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року рішення суду першої інстанції від 20 січня 2020 року змінене в частині стягнення з ПМП «Луксор» судового збору, у решті рішення суду залишене без змін. Згідно довідки від 26 травня 2020 року №NVKCNN8C8JNJCI9T, виданої АТ КБ «ПриватБанк», 22 травня 2020 року на рахунок [PERSON] зараховані кошти у сумі 11000,00 грн оплати згідно виконавчого листа по справі №127/23045/19. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У\~разі невиплати\~з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу належних\~звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені у\~статті 116\~КЗпП України,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності\~спору про\~розміри належних\~звільненому працівникові\~сум власник\~або уповноважений\~ним орган\~повинен сплатити\~зазначене в\~цій статті\~відшкодування в\~тому разі,\~коли спір\~вирішено на\~користь працівника.\~Якщо спір\~вирішено на\~користь працівника\~частково,\~то розмір\~відшкодування за\~час затримки\~визначає орган,\~який виносить\~рішення по\~суті спору. (стаття 117 КЗпП України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, якщо в день звільнення працівник не працював. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Тобто виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як установлено судом [PERSON] при звільненні належну їй заробітну плату не отримала, така стягнута за рішенням суду та виплачена відповідачем на його виконання лише 22 травня 2020 року. За таких обставин, у відповідності до норм ст. 116, 117 КЗпП України слід дійти висновку, що позивачка має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, адже мала місце заборгованість перед [PERSON] з виплати належних їй коштів і вони не виплачені в установленому порядку. Разом із тим судом установлено та не заперечується учасниками справи, що позивачка виконувала свої посадові обов`язки за місцем свого проживання. Наказ про звільнення позивачки з роботи суду не наданий, хоча, як зазначалося, у постанові Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем до серпня 2016 року включно (відповідно і заробітна плата була стягнута за серпень місяць). В той же час в судовому засіданні [PERSON] вказувала, що після перерахування коштів в 20-х числах серпня 2016 року вона вже не працювала. Тобто достеменно встановити дату звільнення позивачки та чи працювала вона у день звільнення неможливо. Разом з тим, жодних доказів про те, що позивачка у день звільнення працювала суду не надано. При цьому вимог про проведення розрахунку при звільненні працівник до моменту звернення до суду з позовом у серпні 2019 року не заявляла. Суд не бере до уваги адвокатський запит від 23 червня 2017 року, наданий позивачкою, оскільки за своїм змістом це не є вимога про проведення розрахунку. Звернення\~працівника,\~який в\~день звільнення\~не працював,\~до суду\~з позовом\~про стягнення\~сум,\~які належать\~йому до\~виплати від\~підприємства,\~установи,\~організації \~станом на\~день звільнення, а\~також середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц, який враховується судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, за відсутності доказів про те, що позивачка працювала у день звільнення та зважаючи, що позивачка раніше не зверталася до роботодавця за проведенням розрахунку, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати починаючи з моменту, коли ПМП «Луксор» стало відомо про звернення [PERSON] з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, тобто дати відкриття провадження у справі №127/23045/19 21 серпня 2019 року (згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 21 серпня 2019 року, що знаходиться у відкритому доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень). Саме ця дата також вказана та визнана представником відповідача. Щодо визначення середнього заробітку, то суд зважає, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до п.2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 3 цього Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Згідно п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Тобто заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (звільненню), - червень та липень 2016 року, зважаючи на встановлені обставини, що у вересні 2016 року позивачка уже не працювала, а також те, що розмір заробітної плати позивачки за останні два місяці становив 2000,00 грн на місяць, що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року, становить 4000,00 грн. Відповідно до листа Мінсоцполітики від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 кількість робочих днів за червень 2016 року становила 20 днів, липень 2016 року 21 день, тобто 41 робочий день. Отже середньоденна заробітна плата позивачки становить 97,56 грн (4000,00 грн/41 робочий день). Згідно листів Мінсоцполітики від 08 серпня 2018 року №78/0/206-18 та від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 кількість робочих днів за період з 21 серпня 2019 року до 21 травня 2020 року становило 188 робочих днів. Таким чином середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку становить 18341,28 грн (97,56 грн х 188 робочих днів). Вказана сума визначена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, зважаючи, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає вказану суму без урахування цих платежів. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Що ж до відсутності вини відповідача, на що наголошував представник відповідача, то вказане спростовується судовим рішенням про стягнення на користь позивачки заробітної плати не виплаченої при звільненні. При цьому, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд зважає, що між сторонами існує спір щодо сум коштів перерахованих позивачем на свій рахунок, в тому числі й щодо заробітної плати, позивачка повернула перераховані нею кошти та пред`явила вимоги про суми коштів не виплачених при звільненні, які були задоволені, а тому в силу положень ст.117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з моменту пред`явлення вимоги по день фактичного розрахунку. Щодо стягнення моральної шкоди, то суд зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд враховує, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення. В судовому засіданні установлено порушення прав позивача затримкою розрахунку при звільненні належних йому сум. Така затримка призвела до душевних страждань, особа певний час була позбавлена доходу, що змусило її прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав, тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із встановлених обставин з урахуванням характеру порушення її прав, глибини та тривалості моральних страждань та зусиль, вжитих для відновлення прав, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 2000,00 грн в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню 18341,28 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 2000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України та враховуючи розмір задоволених вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 203,41 грн судового збору. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд звертає увагу учасників на положення ч.8 ст.141 ЦПК України, відповідно до яких, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зважаючи, що представником відповідача заявлено в установленому порядку про надання доказів витрат на правничу допомогу, тому вказане питання буде вирішене з урахуванням вказаних вище положень, а також наявних доказів про витрати на правничу допомогу позивача. На\~підставі викладеного,\~

Outcome: partial