Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, в обґрунтування якого вказала, що вона [PERSON] ,[INFO], мешканка с. Пристань Хорольського району Полтавської області є єдиним власником жилого будинку за вказаною адресою. Позивачки внук [PERSON] зареєстрований у її власному будинку , але не проживає у вказаному будинку із 2007 року, хоча до цього часу залишається бути безпідставно зареєстрованим у цьому будинку, який належить позивачці на праві особистої власності. Де проживає [PERSON] позивачці не відомо, але через це вона , як пристаріла одинока особа, не має змоги отримати субсидію , на яку вона має законне право. Позивачка, як власник жилого будинку за вищевказаною адресою, відповідно до ст. 383 ЦК України має право використовувати свій будинок для власного проживання та проживання інших осіб і має право усунути перешкоди,які заважають реалізувати їй своє право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, яке передбачене ст. 319 ЦК України. Позивачка, як особа пенсійного віку, не має змоги отримати субсидію через те, що відповідач, який ще з 2007 року не проживає у її будинку,але до цього часу залишається зареєстрованим у будинку , який належить їй на праві власності, хоча не проживає у вказаному будинку без поважних причин більше як 6 місяців , звернулася до суду з вищевкащиним позовом та прохає суд визнати його таким , що втратив право користування вищевказаним жилим приміщенням, яке належить позивачці на праві власності. Свідками того, що [PERSON] більше 10-ти років не проживає ні в будинку позивачки, ні на території села Пристань, ні на території Староаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області є всі мешканні села Пристань. А тому позивачка вважає, що є всі достатні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаним жилим приміщенням , яке належить позивачці на праві приватної власності, та зняття його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, з невідомих суду причин , хоча вчасно та належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, з невідомих суду причин , хоча належним чином був повідомлений відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи, а тому на підставі ст. 224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в судове засідання не з'явилося, хоча належним чином було повідомлене про дату та час судового засідання, заяви про розгляд справи у відсутність представника Управління чи про відкладення розгляду справи до суду не направив. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав . Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.3 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого порушеного права або інтересу і суд може захистити порушене право способом передбаченим договором або законом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК України визначено, що дочленів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], не проживає більше 10 років у вказаному житловому будинку без поважної причини, між сторонами будь-які угоди про порядок та умови користування будинком не укладалися, а факт реєстрації відповідача в будинку позивачки перешкоджає їй у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном. Крім того, реєстрація відповідача у вищевказаному будинку, що належить позивачці на праві приватної власності, обмежує право позивачки на отримання субсидії. Зазначені позивачкою обставини підтверджують факт порушення відповідачем її прав, як власника. Реєстрація місця проживання чи перебування фізичних осіб в Україні регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів». Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чітко визначені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи. Так, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, виходячи з вказаних положень Закону, рішення суду у цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, само по собі є підставою для зняття з реєстрації. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому є всі підстави для задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved