Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що 14.09.2016 між нею та [PERSON] укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Резниченком М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 683. Відповідно до укладеного договору позики грошей вона, як Позикодавець, передала, а [PERSON] , як Позичальник, прийняв у власність грошові кошти у розмірі 2246210,00 (два мільйона двісті сорок шість тисяч двісті десять) гривень, що є еквівалентом 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) доларів США (за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладання цього договору 1 долар США = 26.4260 гривень). Факт одержання коштів підтверджується розпискою, власноруч написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики. Відповідно до п. 2 Договору позики Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві з урахуванням офіційного курсу долара США на день платежу в строк до першого жовтня 2017 року. Договором позики передбачено, що якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Повернення позики мало бути здійснено за адресою: [ADDRESS] . Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування суми грошей, що позичалась, на його банківський рахунок. 14.09.2016 [PERSON] отримав кошти від неї та власноруч, в присутності нотаріуса та своєї дружини, написав розписку, в якій підтвердив факт отримання грошових коштів, розмір позики, валюту, визначив строк їх повернення - до 01.10.2017. При настанні строку платежу [PERSON] грошових коштів не повернув. На неодноразові її прохання [PERSON] не реагував, а пізніше, взагалі став уникати розмови про борг та жалівся, що не має коштів на їх повернення. Враховуючи, що [PERSON] є її рідними братом, поведінка останнього дуже її ображає та розцінюється нею як умисне неповернення грошових коштів з використанням родинних зв`язків. Проте, наявність родинних зв`язків не звільняє [PERSON] від обов`язку виконання договору позики та повернення отриманих в борг грошових коштів. Строк виконання зобов`язання настав 01.10.2017 та саме після цієї дати, позикодавець має право вимагати повернення коштів зі сплатою пені. Днем початку нарахування пені є наступний день, тобто 02.10.2017. При цьому на час виникнення права позивача нараховувати 3 % річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань, сума заборгованості за договором становила 2246210 грн., та саме на вказану суму має бути розраховано заборгованість 3 % річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань. Так, кількість днів прострочення з 02.10.2017 по 25.11.2019 (по час підготовки позову) становить 785, розрахунок 3 % річних за даний період становить 144926,70 грн., а сума інфляційних втрат 402584,03 грн. У зв`язку з цим просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики грошей в розмірі 2246210 грн., 3% річних у розмірі 144926,70 грн., інфляційні витрати в розмірі 402584,03 грн., що загалом становить 2793720,73 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та дали пояснення аналогічні вищевикладеному. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] та зазначив, позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. 14 вересня 2016 року дійсно було укладено договір позики грошей. Даний договір лише формалізував відносини, які склалися між сторонами на момент його укладання, оскільки фактично ще у вересні 2014 року [PERSON] позичила йому грошові кошти у сумі 80000 доларів США. Згодом Позивач звернулася до нього з проханням оформити позичку нотаріально, оскільки, з урахуванням віку, вважала за необхідне перевести фактичні позичкові відносини у юридично оформлений вигляд задля забезпечення можливості спадкування її сином даних коштів у випадку життєвих негараздів. Враховуючи міцні родинні стосунки, він погодився на це і 14.09.2016 підписав вказаний Договір та склав відповідну розписку. У даних документах було зазначено суму у 85000 доларів, оскільки сторони на той момент досягли згоди, що сума у 5000 доларів, яку він фактично не отримував, буде компенсувати для Позивача можливі фінансові втрати від користування ним її грошима. Також сторони дійшли до згоди на момент укладання даного Договору, що гроші будуть повертатися у тій же валюті, в якій вони отримані - у доларах США. Враховуючи, що Позивач більшу частину часу проживає на території Російської Федерації, вона повідомила його, що гроші потрібно повертати або їй особисто, або особам, яких вона зазначить окремо. 14 вересня 2016 року [PERSON] не передавала йому грошових коштів. Вважає, що Договір є недійсним внаслідок того, що він укладений сторонами без мети настання правових наслідків. Фактично він сторонами не виконувався, і кошти на його виконання [PERSON] не передавались. Також викладені факти підтверджує власне [PERSON] , оскільки в абз. 3, ст. 4 позовної заяви зазначає, що «стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає сума основного боргу в розмірі 85000 доларів США». Отже, між сторонами існують відносини, згідно яких він зобов`язався повернути [PERSON] взяті у борг 80000 дол. США. Отримані у позичку грошові кошти у розмірі 80000 дол. США він зобов`язався повернути до 01.10.2016. Однак, враховуючи постійне проживання [PERSON] на території Російської Федерації, тісні родинні стосунки та інші суттєві обставини, станом на вказану дату він був позбавлений можливості виконати власні зобов`язання, у порядку, узгодженому сторонами. Після спливу зазначеного строку сторони дійшли згоди, що кошти будуть повертатись ним частинами на вимогу [PERSON] . Це було обґрунтовано [PERSON] неможливістю перевезти велику суму коштів через кордон до Російської Федерації та відсутністю місця для зберігання таких коштів у м. Суми. Він, виконуючи прохання [PERSON] , регулярно передавав їй та визначеним нею особам грошові кошти у доларах США. Також за проханням Позивачки гроші перераховувались їй за допомогою платіжної системи Wеstern Union або витрачались за її вказівкою. Загалом за період з 07.09.2015 по 19.11.2019 він повернув [PERSON] грошові кошти у розмірі 31338,80 дол. США. Передача та перерахування коштів здійснювались як особисто ним, так і за його дорученням [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 2017 році вона дізналася від [PERSON] про те, що остання дала в борг гроші [PERSON] . Вона не була свідком ні надання 16.03.2016 [PERSON] грошових коштів [PERSON] , ні в період з 01.10.2016 року повернення [PERSON] коштів [PERSON] [PERSON] не передавав їй коштів для передання [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] займав грошові кошти у [PERSON] , наскільки йому відомо це зі слів [PERSON] , в 2014 році в розмірі 80000 дол.США, ця сума була взята частинами. Віддавав борг [PERSON] в 2015 році. В 2015 році він особисто возив в банк і перераховував грошові кошти в основному по 500 дол. США [PERSON] в РФ (Петербург) приблизно 8-9 разів. Ним особисто було передано [PERSON] в 2015, 2016, 2017 р.р. приблизно 20-25 тис. дол.США. По 200 дол. США два рази та всі інші рази по 500 дол.США він приблизно 8 разів передавав подрузі [PERSON] - [PERSON] , щоб та передала кошти. Також він передавав приблизно в 2016 році два рази по 500 дол. США подрузі [PERSON] - [PERSON] (один раз передавав [PERSON] , інший раз - чоловікові [PERSON] ). Ще один раз, приблизно в 2018 році, він віддавав ще одній подрузі [PERSON] [PERSON] 500 дол. США. Також він пересилав Вестерн Юніон через Аваль Банк кошти приблизно 8 разів в 2019 році, з березня по листопад, різні суми, в основному по 500 дол.США. Коли [PERSON] жила на квартирі, він передавав їй кошти особисто, приблизно 8-10 разів по 1000 грн. Йому відомо, що в 2016 році [PERSON] їздив до нотаріуса підписувати документи, що він брав кошти. При ньому він кошти не отримував, він не був присутнім, йому відомо тільки те, що вони підписали договір, що [PERSON] взяв грошові кошти в розмірі 80000 дол. США, які він отримав в 2014 році. Про те, що в 2016 році [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 85000 дол. США йому не відомо. Він перераховував грошові кошти [PERSON] за борг, отриманий [PERSON] , за який саме договір, укладений в 2014 чи в 2016 році, йому не відомо. Щодо договору за 2016 рік йому не відомо, цей борг іде з 2014 року. Свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо зі слів [PERSON] , що остання давала в 2017 чи 2018 році в борг грошові кошти [PERSON] , яку сума вона давала не знає. В 2019 році [PERSON] жила у неї майже місяць та вирішувала питання щодо повернення коштів братом. Гроші для передання [PERSON] їй не передавали, привозили тільки особисті речі [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що в 2014 році вони брали в борг з [PERSON] грошові кошти частинами, приблизно 80000 дол. США у [PERSON] та частково їх повертають. По приїзду [PERSON] , чоловік [PERSON] передавав в її присутності особисто кошти [PERSON] приблизно 20 тис. дол.США. Також їй відомо, що кошти перераховував [PERSON] [PERSON] . В 2016 році вона посвідчувала дозвіл чоловікові [PERSON] на отримання грошових коштів в борг. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою дружини відповідача - [PERSON] . Також додала, що їй відомо зі слів [PERSON] , що [PERSON] брав велику суму коштів у [PERSON] та постійно, маленькими сумами віддавав, то перераховував на рахунки, то віддавав комусь, кому скаже [PERSON] , віддавав у доларах. Також, їй відомо, що кошти в борг брали один раз в 2014 році, а у 2016 їздили до юриста офіційно закріпити дану позичку. Також пояснила, що [PERSON] є її найманим працівником, директором фірми, що належить їй на праві власності. Суд не приймає до уваги покази надані свідками адже, ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. З таким висновком судів погодився і суд касаційної інстанції. На підтвердження своєї позиції, Верховний суд нагадав, що факт виконання зобов`язання за договором позики не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і показань свідка (постанова КЦС ВС від 18.07.2018 у справі № 143/280/17). Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, їхніх представників та свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступні обставини. За правилами ст. ст. 524,533\~ЦК України, - зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст.1046\~ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 14.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 2246210 грн., що є еквівалентом 85000 дол. США (за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення цього договору 1 долар США = 26,4260 грн.). Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому позики (а.с.11-12, 13-14). Відповідно до п.4 договору позики грошей від 14.09.2016,- позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в п.2 цього договору. Сторони погодили, що підписанням цього договору вони підтверджують факт передачі грошей. Відповідно до п. 2 Договору позики грошей, - позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві з урахуванням офіційного курсу долара США на день платежу в строк до першого жовтня 2017 року. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, але скористатись цим правом не бажає у разі своєчасного виконання терміну дії цього договору. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У разі часткового повернення позики позикодавець на вимогу позичальника робить відмітку на розписці або видає розписку в одержанні грошей. У встановлений договором строк [PERSON] не повернув суму позики. Відповідач не виконав умов укладеного з позивачем договору позики, оформленої розпискою від 14.09.2016, оскільки у визначений умовами договору строк кошти не повернув, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь [PERSON] боргу у розмірі 2246210 грн. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, суд також погоджується з висновком позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення зазначених процентів. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, зокрема суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми. За умовами п.2 договору позики, повернення позиченої суми коштів повинно бути здійснено позичальником в термін до 01.10.2017 в повному обсязі. Встановлено, що в термін до 01.10.2017 суму позики [PERSON] не повернув. Отже, період прострочення, за який здійснюється нарахування 3% річних та інфляційних втрат, розпочинається з 01.10.2017. З огляду на те, що позивачем розраховано 3% річні та інфляційні втрати по 25.11.2019, тому періодом нарахування зазначених вище коштів є період з 01.10.2017 по 25.11.2019. Враховуючи суму заборгованості та термін прострочення платежу, який становить 786 днів, розмір трьох процентів річних складає 145111 грн. 32 коп. ( 2246210 грн. х 3% : 365 дн. х 786 дн.). Однак, з огляду на межі позовних вимог, на користь [PERSON] підлягає стягненню 144926,70 грн. Разом з тим, суд не погоджується з висновком щодо стягнення інфляційних нарахувань, оскільки норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. В даному випадку у договорі сторони визначили суму, яка підлягає поверненню, у національній валюті України із зазначенням еквіваленту у доларах США. Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги (стаття 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»), то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, а не в іноземній або еквіваленту до іноземної валюти, а тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Оскільки грошове зобов`язання визначене в еквіваленті до іноземної валюти, підстави для нарахування інфляційних збитків відсутні. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] в розмірі\~402584,03\~грн. інфляційних нарахувань не підлягають до задоволення. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме стягнення заборгованості за договором позики грошей в розмірі 2246210,00 грн. та 3 % річних у розмірі 144926,70 грн., що загалом становить 2391136 грн. 70 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial