Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цією заявою, на обгрунтування якої повідомила, що на підставі договору купівлі продажу від 21.10.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Другої тростянецької державної нотаріальної контори, реєстраційний № 3672 та зареєстрованого у Тульчинському бюро технічної інвентаризації 21.10.1995 за реєстраційним № 1-2057 вона стала власником двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 51.6 кв. м, житловою площею 28.6 кв. м., яку вона вирішила подарувати синові. Однак, при зверненні до нотаріуса було встановлено, що існують розбіжності у правовстановлюючому документі, згідно якого вона «Мойсеенко», згідно проведеної реєстрації права власності - «Мойсеєнко», а відповідно до паспорту вона «Моїсеєнко». Зазначила, що встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно їй для оформлення договору дарування в нотаріальній конторі. Ухвалою суду від 10 травня 2018 року дану заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами окремого спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Також даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на заяву, відповіді на відзив, заперечення. Сторони у судове засідання не зявилися, ухвалу про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі із позовною заявою та додатками до неї отримали завчасно, відзиву на заяву, відповіді на відзив, заперечення до суду не подавали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючих документів обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України. Згідно ч. 1\~статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.6 ч.1\~ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995), коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження, місце проживання не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 21.10.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Другої тростянецької державної нотаріальної контори, реєстраційний № 3672 та зареєстрованого у Тульчинському бюро технічної інвентаризації 21.10.1995 за реєстраційним № 1-2057. Однак, існують розбіжності у правовстановлюючому документі, згідно якого - «Мойсеенко», згідно проведеної реєстрації права власності вона «Мойсеєнко», а відповідно до паспорту вона «Моїсеєнко». Дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості. Із технічного паспорту на квартиру № 53 в жилому будинку № 36 видно, що він виданий на імя «Мойсеєнко». Із договору купівлі продажу від 21.10.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Другої тростянецької державної нотаріальної контори, реєстраційний № 3672, видно, що покупець записана як «Мойсеенко». Із відмітки про проведену реєстрацію права власності видно, що кваритра зареєстрована на імя «Мойсеєнко». Із паспорту громадянина України серії АА 950954, виданого 04.05.1999 року Ладижинським МВМ УМВС України у Вінницькій області видно, що він виданий на імя «Моїсеєнко Світлани Василівни». Із довідки про реєстрацію місця проживання № 1356 віж 04.05.2018, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради, видно, що [PERSON] зареєстрована у [INFO]. Ці докази суд приймає до уваги, оскільки вони зібрані із дотриманням вимог законів, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] належить правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS]: договір купівлі продажу від 21.10.1995 року, посвідчений державним нотаріусом Другої тростянецької державної нотаріальної контори, реєстраційний № 3672, та зареєстрований у Тульчинському бюро технічної інвентаризації 21.10.1995 за реєстраційним № 1-2057. Встановлення факту належності вищевказаного правовстановлюючого документу необхідно заявниці [PERSON] для оформлення договору дарування в нотаріальній конторі. Встановлення такого факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. На підставі ст. ст. 89, 95, 258, 259, 263-265, 293, 294, 315, 354, 355 ЦПК України,

Outcome: approved