Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом мотивуючи тим, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер 5920984600:08:003:0154 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської сільської ради Буринського району Сумської області, яка була успадковане нею після померлого у 2012 році року її батька [PERSON] .. 05.05.2012 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років. Наголошує, що на той час вона не мала права укладати вказану угоду, оскільки тоді ще не була власником земельної ділянки. Договір підписала не читаючи та перебуваючи під впливом тяжких сімейних обставин. Право власності на земельну ділянку у неї виникло лише 28.11.2012 року, коли вона оформила спадщину після батька. Відповідач відмовляється розірвати зазначений договір оренди шляхом підписання додаткової угоди. Просила визнати недійсним оспорюваний договір оренди земельної ділянки та скасувати його державну реєстрацію. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Зертали увагу суду, що опорюваний договір був підписаний зі сторони позивачки неуповноваженою особою, оскільки вона на той час ще не набула права власності на земельну ділянку. [PERSON] акту прийому-передачі земельної ділянки не підписувала і набула право власності на успадковану земельну ділянку лише 20.12.2013 року. Державна реєстрація договору оренди землі відбулася також 20.12.2013 року, хоча вона не уповноважували вчиняти ці дії інших осіб. Звертали увагу, що вказаний договір оренди землі є недійсним, так як на момент вичнення правочину [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, її волевиявлення не було вільним, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Представник відповідача ТОВ Агропромислова компанія «Буринь Інвест» Мальована І.Ю. позов не визнала. Зазначила, що спадщина належала [PERSON] з моменту її відкриття. Товариство не мало підстав недовіряти останній з приводу належності їй земельної ділянки при укладенні відповідного договору оренди. Державна реєстрація договору відбулася вже після того, як [PERSON] повністю оформила та зареєструвала свої спадкові права. У випадку визнання позову обґрунтованим, просила застосувати наслідки пропуску позивачкою строку позовної давності, оскільки обставини, про які вказує позивачка, їй були відомі з моменту укладення договору і протягом всього часу вона отримувала орендну плату від товариства за користування її земельною ділянкою. Просила в задоволенні позову відмовити. Перевіривши аргументи сторін, дослідивши надані докази і давши їм оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки кадастровий номер 5920984600:08:003:0154, площею 2,5741 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Буринської об`єднаної територіальної громади (колишня територія Михайлівської сільської ради Буринського району Сумської області), яка була успадкована нею після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , що вбачається з матеріалів спадкової справи (а.с.42-49) Єдиним документом, що підтверджує право спадкоємця на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, яке було видане позивачці 28.11.2012 року державним нотаріусом Конотопської державної нотаріальної контори Сумської області Гавриленко Д.В. та зареєстроване в реєстрі за №2-827. За змістом ст.1299 ЦК України, положення якої діяли на час виникнення спірних відносин, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкодавця з моменту державної реєстрації цього майна. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5920984600:08:003:0154 було зареєстроване за [PERSON] 20.12.2013 року (а.с.9,10). Разом з цим, 05.05.2012 року між нею та ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» було укладено договір оренди землі, за умовами якого останнє прийняло в строкове платне користування, на десять років, земельну ділянку кадастровий номер 5920984600:08:003:0154 площею 2,5741 (рілля) (а.с.7,8). За умовами договору (п.6.1) передача земельної ділянки в оренду здійснюється на підставі акту приймання-передачі, який складається і підписується у трьох примірниках у термін не пізніше трьох діб з моменту набрання договором чинності тобто його державної реєстрації. Державна реєстрація вказаного договору оренди була проведена 20.12.2013 року. Акт приймання-передачі земельної ділянки був підписаний сторонами договору 05.05.2012 року. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 18.03.2021 року підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у вказаному акті приймання-передачі земельної ділянки виконано не [PERSON] , а іншою особою (а.с.133-149). Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яке несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно із ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і в залежності від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Тобто, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв`язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст.15 ЗУ «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.12.2016 року у справі №6-94цс13. Частиною першою ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу частини 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно з частинами 3 та 4 статті 203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Як встановлено ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України у пункті 7 своєї Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судом встановлено, що укладаючи 05.05.2012 року договір оренди землі позивачка та відповідач погодили всі умови, необхідні для такого правочину. При цьому [PERSON] визнала, що саме вона підписала від свого імені зазначений договір, який в подальшому пройшов державну реєстрацію. Доводи останньої, що на момент вчинення правочину вона не мала необхідного обсягу дієздатності є хибними, оскільки суперечать положенню ст.30 ЦК України, за змістом якої цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Не виконавши вимоги ст.ст.12,81 ЦПК України остання не довела належними та допустимими доказами, що на момент підписання договору оренди землі вона не усвідомлювала значення своїх дій, її волевиявлення не було вільним, а правочин не був направлений на настання правових наслідків, що ним обумовлені. Як вбачається з відомостей по картковому рахунку наданих відповідачем, [PERSON] протягом 2013-2019 років отримувала орендну плату за землю від відповідача згідно до умов договору (а.с.32-33). При цьому, сам по собі акт приймання-передачі земельної ділянки, який був підписаний не позивачкою, а іншою особою, є окремим документом, що лише підтверджує виконання орендодавцем умов договору оренди землі з передачі її в користування орендаря. Питання неправомірності договору оренди землі позивачкою не порушувалося досить тривалий час ( більше шести років), що свідчить про його фактичне визнання і виконання обома сторонами умов вчиненого правочину. Вказаний правовий висновок був зроблений у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року по справі №138/2657/16-ц, який є обов`язковим для врахування судом в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Той факт, що на момент укладення правочину остання не отримала свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку не свідчить про порушення її прав, як сторони правочину. Суд звертає увагу, що ці обставини їй були достовірно відомі на час підписання договору з відповідачем, і вона була єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину, що належала їй з часу її відкриття. За змістом ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Більш того, після укладення позивачкою зазначеного договору оренди з відповідачем, в останнього виникли законні сподівання та правомірні очікування на отримання земельної ділянки в оренду для вирощування сільськогосподарської продукції з метою одержання прибутку від такої діяльності. За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема справа «Меллахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998 та «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, активи, які можуть виникнути, «правомірні очікування»/ «законні сподівання» особи. В контексті ст.1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідач має право володіти на умовах оренди, згідно до укладеного з позивачкою договору, земельною ділянкою. Системний аналіз наведених норм права та досліджених судом доказів, дає підстави дійти висновку, що відповідачем не порушено права та інтереси позивачки, а остання не довела своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з врахуванням таких висновків суду, витрати понесені позивачкою залишаються за нею.

Outcome: dismissed