Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Миронівської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та визначення способу участі батька, який проживає окремо, у вихованні доньки, посилаючись на те, що вона, [PERSON] з 20 січня 2012 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вони з відповідачем та донькою проживали в квартирі, що знаходиться по [ADDRESS] та належить матері відповідача. З вересня 2016 року вони припинили шлюбні стосунки через різні погляди на сімейні відносини та втрату почуттів поваги та любові один до одного. Вона з донькою переїхала проживати в місто Миронівку. Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року шлюб між ними було розірвано в зв`язку з різними поглядами на життя. Питання визначення місця проживання доньки під час розгляду справи про розірвання шлюбу не вирішувалося, оскільки спору про місце проживання дитини на той час не було. Після розірвання шлюбу вона змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу вона з донькою проживає в [ADDRESS] , де вони обидві зареєстровані. Вказане підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання, виданими Миронівською міською радою № 02-50/4290 від 16 листопада 2018 року та № 02-50/579 від 06 лютого 2020 року. Відповідач життям доньки не цікавився, матеріальної допомоги на її утримання не надавав. В зв`язку з цим вона змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину. Миронівським районним судом 19 червня 2017 року було видано виконавчий лист у справі № 371/364/17 про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі 800 грн. щомісячно. Виконавчий лист перебуває на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з 21 липня 2017 року. За період з 21 липня 2017 року по даний час [PERSON] аліментів не сплачує. Для з`ясування розміру загальної заборгованості в ЦВ ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було направлено адвокатський запит № 24 від 16 червня 2020 року. На вказаний запит ЦВ ДВС у місті Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ) надано відповідь № 16488/19/25-35/51 165 від 25 червня 2020 року про те, що розрахунок заборгованості буде обчислено на 30-те число поточного місяця та надіслано запитувачу. Проте на день подання цієї позовної заяви розрахунок заборгованості виконавчою службою не надано. Після надходження вказаного розрахунку, його буде долучено до матеріалів справи. Вказані обставини підтверджуються довідкою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) № 44564/19.25936 від 27 травня 2020 року про неотримання аліментів. За час проживання в місті Миронівка відповідач кілька разів забирав доньку погостювати в місто Черкаси. Проте домовленостей про термін перебування доньки з відповідачем в місті Черкаси відповідач не дотримувався. Так, забравши доньку навесні 2017 року, відповідач не привіз доньку в обговорюваний ними термін. В зв`язку з цим вона змушена була їхати в місто Черкаси та забирати доньку щоб вона могла продовжити відвідувати садок. В грудні 2017 року відповідач знову забрав доньку до себе на кілька днів, проте не повернув її в зазначений термін, заперечував щоб вона забрала доньку. Вона знову змушена була докладати зусиль щоб повернути доньку додому та до навчання. В зв`язку з тим, що відповідач постійно не дотримувався домовленостей щодо часу перебування доньки з ним у місті Черкаси, вона звернулася до органу опіки та піклування для встановлення регламенту побачень відповідача з донькою. Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради Київської області № 327 від 21 грудня 2017 року було встановлено регламент побачень батька [PERSON] з донькою [PERSON] два рази на місяць (перші та треті вихідні дні місяця із 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі) або у будь-які інші дні за домовленістю обох батьків. В 2018 - 2019 роках відповідач забирав доньку [PERSON] кілька разів (загалом тричі) на канікули в місто Черкаси та привозив її у обумовлений ними час. В 2020 році відповідач забрав доньку на весняні канікули, які розпочалися з 9 березня 2020 року. Ними було обумовлено, що він привезе дитину до 15 березня 2020 року. Проте відповідач доньку не привіз. На її неодноразові постійні прохання повернути дитину додому, відповідач відповідав, що тепер [PERSON] буде жити з ним і він її не поверне. 05 квітня 2020 року вона поїхала до міста Черкаси щоб забрати доньку додому. Проте відповідач відмовився віддавати її. В зв`язку з цим вона змушена була викликати працівників поліції. Тільки після їх приїзду відповідач віддав доньку і вона забрала її додому в місто Миронівку. Вказані обставини підтверджуються відповіддю Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області № 8962/46-2020 від 26 червня 2020 року, наданою на адвокатський запит № 25 від 16 червня 2020 року. За час перебування у відповідача дитина значно відстала у навчанні. В зв`язку з запровадженням на території України карантинних заходів з 16 березня 2020 року всі навчальні заклади, в тому числі і школа де навчається [PERSON] , перейшли на дистанційне навчання. Поки донька перебувала з відповідачем, відповідач взагалі не турбувався про її навчання. Донька не виконувала завдань, які давали вчителі для самостійного вивчення на дистанційному навчанні, не здавала домашніх завдань та контрольних робіт. Вказане значно відобразилося на її успішності в навчанні, дитина відстала від програми і їй довелося витратити багато часу і зусиль щоб вона наздогнала навчальну програму. Крім того, відповідач не забезпечив дитині безпечні умови для проживання. Після повернення донька стала замкнутою та мовчазною. При з`ясуванні обстановки в якій проживала дитина, вона розповіла, що [PERSON] та його мати, з якою він проживає, неодноразово залишали доньку наодинці в квартирі з собакою породи американський стаффордширський тер`єр, яку віднесено до потенційно небезпечних порід собак. Донька зазначала, що боялася в цей час перебувати вдома сама. Також донька розповідала, що батько часто перебував у нетверезому стані, одного разу навіть побився при ній з якимось незнайомим чоловіком, не міг триматися на ногах. Донька просила не казати батькові, що вона про все це їй розповіла, оскільки його боїться. Оскільки між не. та відповідачем виник спір щодо визначення місця проживання доньки з нею, та в зв`язку з неодноразовими порушеннями визначеного регламенту побачень з донькою та домовленостей щодо її перебування у нього, вона змушена звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі батька у вихованні дитини. Вона любить свою доньку, вболіває за її долю, має всі необхідні умови для її проживання, виховання та утримання. Вона проживає в житловому будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , та належить її братові [PERSON] . Вона та донька мають зареєстроване місце проживання у вказаному будинку. В ньому створено всі умови для проживання, виховання та навчання доньки. У них із донькою існує тісний емоційний зв`язок, дитина зростає в атмосфері любові та щастя, їй забезпечено стабільне середовище проживання та безпека. Вона приділяє максимально часу щоб дитина навчалася та різносторонньо розвивалася. На обліку у лікарів нарколога та психіатра вона не перебуває. Також має самостійний дохід, оскільки зареєстрована як фізична особа - підприємець, має власне ательє по пошиттю та ремонту одягу. Вказані обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: актом обстеження житлово-побутових умов за адресою [ADDRESS] № 02-50/1528, складений 10 червня 2020 року представниками органу опіки та піклування Миронівської міської ради. За даними акту в будинку дитині виділена окрема кімната з відповідними меблями, спальним місцем та робочим столом для навчання. В будинку чисто та затишно, наявні кухня, санвузол, газове опалення; характеристикою з місця навчання на [PERSON] , [INFO] , відповідно до якої дитина навчається в Миронівському академічному ліцеї № 2 з першого класу. В школі вона зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Володіє навчальним матеріалом на достатньому рівні. Навчається в повну міру своїх сил. Гарно запам`ятовує новий матеріал. Виявляє образне, творче мислення. Має здібності до вивчення образотворчого та музичного мистецтва, дизайну і технологій. На уроках завжди активна, виконує домашні завдання, допомагає однокласникам. Має добрий загальний розвиток. Багато читає. До виконання доручень ставиться дбайливо. Весела, товариська, правила поведінки завжди свідомо виконує, має авторитет серед товаришів, багато друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Дитина проживає з мамою, яка приділяє належну увагу вихованню доньки, відвідує батьківські збори регулярно, цікавиться успіхами дитини; випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про реєстрацію [PERSON] фізичною особою - підприємцем з 14 червня 2019 року; довідкою, виданою 10 червня 2020 року КНП «Миронівська центральна районна лікарня» [PERSON] про те, що вона на обліку в кабінеті нарколога не перебуває, за медичною допомогою не зверталась; довідкою, виданою 10 червня 2020 року КНП «Миронівська центральна районна лікарня» [PERSON] про те, що вона на обліку в кабінеті психіатра не перебуває; копією заяви адвоката Притули Л.О. від 23 червня 2020 року про надання висновку про обстеження житлово-побутових умов [PERSON] ; актом обстеження умов проживання [PERSON] , складеним представниками служби у справах дітей Черкаської міської ради 06 липня 2020 року, згідно з яким під час приходу комісії в одній із кімнат була зачинена собака, зі слів бабусі [PERSON] , бійцівської породи. Натомість відповідач не може забезпечити дитині безпечне та стабільне середовище проживання, належне виховання та утримання. Його увага до доньки вибіркова, він бачиться з нею кілька разів на рік, відвідує її не за встановленим регламентом побачень, не прагне спілкуватися з нею частіше. Внаслідок чого його емоційно - вольовий зв`язок з донькою втрачено. Коли донька знаходиться у відповідача, він не приділяє їй достатньої батьківської уваги, не займається її вихованням, освітою. Він піддає дитину небезпеці, залишаючи наодинці з собакою, яку віднесено до потенційно небезпечних порід, не враховуючи, що донька не є постійним членом їх сім`ї і собака не звикла до неї, а тому може повести себе агресивно. За таких обставин, вважає, що визначення місця проживання дитини з нею якнайкраще буде відповідати інтересам дитини. Крім того, відповідач не дотримується регламенту побачень з донькою, що був визначений рішенням Миронівської міської ради № 327 від 21 грудня 2017 року. Відповідач забирає доньку для проведення з нею часу за своїм місцем проживання. Вона завжди йде відповідачу на зустріч і прикладає зусиль щоб дитина не забувала батька. Для цього вона відпускала дитину з відповідачем за його місцем проживання в місті Черкаси. Проте відповідач встановлених домовленостей щодо часу повернення дитини не виконує, зловживає своїми правами. При цьому таке зловживання відбувається не на користь доньки, а призводить до непередбачуваних та різких змін в її життєвих устроях, що негативно впливає на її психоемоційний стан. Після повернення дитини від відповідача, вона замикається в собі, має тривожний стан. На її питання щодо обставин перебування з батьком вона відмовляється відповідати, і вона бачить, що вона боїться. Дитина не прагне зустрічей з батьком, її поведінка свідчить про небажання відвідувати батька за місцем його проживання, оскільки вона боїться, що він знову відмовиться повертати її додому. Крім того, поведінка відповідача змушує її кожного разу хвилюватися про безпеку дитини в той час, як вона перебуває з ним, а також докладати зусиль щоб повернути доньку додому. Вона правомірно розраховує на добросовісне дотримання відповідачем, домовленостей щодо перебування доньки у нього, проте кожного разу хвилюється, що не зможе повернути доньку додому. Через таку його поведінку вона позбавлена можливості планувати свій час на виховання та розвиток дитини. Останнього разу їй довелося викликати працівників поліції для повернення дитини додому і такий спосіб повернення дитини не відповідає критеріям узгодженої поведінки між батьками та негативно впливає на психоемоційний стан дитини. За таких обставин, враховуючи інтереси дитини, вона звернулася до відповідача з пропозицією дотримуватися регламенту побачень з донькою та проводити його зустрічі з нею за місцем її проживання в місті Миронівка Київської області у її присутності. Проте відповідач категорично відмовився від такої пропозиції. З квітня 2020 року він приїздив до доньки лише один раз в другій половині липня 2020 року. Проте донька не виявила бажання їхати до нього. Після її відмови, відповідач відмовився проводити з донькою час за місцем її проживання. В добровільному порядку вони з відповідачем не можуть досягнути згоди щодо визначення порядку спілкування батька з дочкою, у тому числі за наслідком звернення матері до органу опіки та піклування відповідно до статті 158 СК України. З огляду на це, враховуючи інтереси доньки, а також інтереси матері і батька, вона змушена в судовому порядку вирішити питання з відповідачем щодо визначення способу участі батька, який проживає окремо від дочки, у її вихованні. Вважає, що з урахуванням викладених вище обставин, зустрічі доньки з батьком повинні відбувати за місцем її проживання в місті Миронівка за її присутності. Такий формат зустрічей за наявних обставин буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. При цьому, обраний нею спосіб захисту у вигляді звернення з позовними вимогами до відповідача про встановлення регламенту побачень батька, який проживає окремо від дитини, не суперечить закону, буде ефективним для захисту її прав, свобод та законних інтересів, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Іншого способу захисту за життєвих обставин, що склались у неї та її малолітньої доньки, законом не передбачено. Про допустимість застосування такого способу захисту у цій категорії сімейних спорів свій висновок Верховний Суд виклав у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Черкаси Черкаської області, з матір`ю [PERSON] , ( [INFO] , місце реєстрації та проживання: [ADDRESS] ). Визначити спосіб участі батька [PERSON] (місце реєстрації та проживання: [ADDRESS] ) у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , а саме порядок періодичних побачень по місцю проживання дитини в присутності матері [PERSON] в місті Миронівка Київської області в наступні дні та години: - кожну другу та четверту неділю місяця з 10:00 год. до 20:00 год. В судове засідання представник позивача не з`явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засіданні не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. У відповідності до положень частини десятої статті 128, 190 ЦПК України, відповідачу направлялися засвідчені належним чином копії ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви з додатками за адресою місця фактичного проживання та реєстрації. Проте, рекомендовані листи, якими надсилалися копії позовної заяви з додатками та копії ухвали про відкриття провадження, повернулися відправнику без вручення адресату з помітками «за закінченням встановленого строку зберігання». Відзив на позов від відповідача і заяви з процесуальних питань у межах справи до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Миронівської міської ради, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 20 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 9. Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції. Після народження доньки, вони проживали в квартирі, що знаходиться по [ADDRESS] та належить матері відповідача. З вересня 2016 року між сторонами припинилися шлюбні стосунки через різні погляди на сімейні відносини та втрату почуттів поваги та любові один до одного. Після чого, позивач з донькою переїхали проживати в місто Миронівку. Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Питання визначення місця проживання доньки під час розгляду справи про розірвання шлюбу сторонами не вирішувалося, оскільки спору про місце проживання дитини на той час не було. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Після розірвання шлюбу позивач з донькою проживає в [ADDRESS] , де вони обидві зареєстровані, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання, виданими Миронівською міською радою № 02-50/4290 від 16 листопада 2018 року та № 02-50/579 від 06 лютого 2020 року. Відповідач життям доньки не цікавився, матеріальної допомоги на її утримання не надавав, в зв`язку з цим позивач змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину. Миронівським районним судом 19 червня 2017 року було видано виконавчий лист у справі № 371/364/17 про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 800 грн. щомісячно. Відповідно до відповіді Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 09.12.2020 року № 19.23-36/83422 на адресу суду направлено розрахунок заборгованості по аліментах станом на 01.12.2020 року (довідка рахується щомісячно на початок поточного місяця) за виконавчим листом № 371/364/17 від 19.06.2017 року Миронівського районного суду Київської області про стягнення алімнртів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі 800 грн. щомісячно і до повноліття дитини. З наданого суду розрахунку вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] за період з 20.03.2017 року по 01.01.2018 року становить 7509,60 грн. Заборгованість по аліментах [PERSON] на утримання дитини станом на 01.12.2020 року становить 43675,50 грн. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Актом обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] від 10 червня 2020 року, встановлено, що на момент обстеження умови проживання за адресою: [ADDRESS] - належні. Дитина забезпечена всім необхідним для життя та розвитку. Позивач в позовній заяві зазначає, що за час проживання в місті Миронівка відповідач кілька разів забирав доньку погостювати в місто Черкаси. Проте домовленостей про термін перебування доньки з відповідачем в місті Черкаси відповідач не дотримувався. Так, забравши доньку навесні 2017 року, відповідач не привіз доньку в обговорюваний ними термін. В зв`язку з цим вона змушена була їхати в місто Черкаси та забирати доньку щоб вона могла продовжити відвідувати садок. В грудні 2017 року відповідач знову забрав доньку до себе на кілька днів, проте не повернув її в зазначений термін, заперечував щоб вона забрала доньку. Вона знову змушена була докладати зусиль щоб повернути доньку додому та до навчання. В зв`язку з тим, що відповідач постійно не дотримувався домовленостей щодо часу перебування доньки з ним у місті Черкаси, позивач звернулася до органу опіки та піклування для встановлення регламенту побачень відповідача з донькою. Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради Київської області № 327 від 21 грудня 2017 року було встановлено регламент побачень батька [PERSON] з донькою [PERSON] два рази на місяць (перші та треті вихідні дні місяця із 10.00 год. суботи до 17.00 год. неділі) або у будь-які інші дні за домовленістю обох батьків. В 2018 - 2019 роках відповідач забирав доньку [PERSON] кілька разів (загалом тричі) на канікули в місто Черкаси та привозив її у обумовлений ними час. В 2020 році відповідач забрав доньку на весняні канікули, які розпочалися з 9 березня 2020 року. Ними було обумовлено, що він привезе дитину до 15 березня 2020 року. Проте відповідач доньку не привіз. На її неодноразові постійні прохання повернути дитину додому, відповідач відповідав, що тепер [PERSON] буде жити з ним і він її не поверне. 05 квітня 2020 року позивач поїхала до міста Черкаси щоб забрати доньку додому. Проте відповідач відмовився віддавати її. В зв`язку з цим позивач змушена була викликати працівників поліції. Тільки після їх приїзду відповідач віддав доньку і вона забрала її додому в місто Миронівку. Вказані обставини підтверджуються відповіддю Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області № 8962/46-2020 від 26 червня 2020 року, наданою на адвокатський запит № 25 від 16 червня 2020 року. Позивач зазначає, що за час перебування у відповідача дитина значно відстала у навчанні. В зв`язку з запровадженням на території України карантинних заходів з 16 березня 2020 року всі навчальні заклади, в тому числі і школа де навчається [PERSON] , перейшли на дистанційне навчання. Поки донька перебувала з відповідачем, відповідач взагалі не турбувався про її навчання. Донька не виконувала завдань, які давали вчителі для самостійного вивчення на дистанційному навчанні, не здавала домашніх завдань та контрольних робіт. Вказане значно відобразилося на її успішності в навчанні, дитина відстала від програми і їй довелося витратити багато часу і зусиль щоб вона наздогнала навчальну програму. Крім того, відповідач не забезпечив дитині безпечні умови для проживання. Після повернення донька стала замкнутою та мовчазною. При з`ясуванні обстановки в якій проживала дитина, вона розповіла, що [PERSON] та його мати, з якою він проживає, неодноразово залишали доньку наодинці в квартирі з собакою породи американський стаффордширський тер`єр, яку віднесено до потенційно небезпечних порід собак. Донька зазначала, що боялася в цей час перебувати вдома сама. Також донька розповідала, що батько часто перебував у нетверезому стані, одного разу навіть побився при ній з якимось незнайомим чоловіком, не міг триматися на ногах. Донька просила не казати батькові, що вона про все це їй розповіла, оскільки його боїться. Оскільки між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання доньки з позивачем, та в зв`язку з неодноразовими порушеннями визначеного регламенту побачень з донькою та домовленостей щодо її перебування у нього, позивач змушена звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі батька у вихованні дитини. Позивач зазначає, що вона любить свою доньку, вболіває за її долю, має всі необхідні умови для її проживання, виховання та утримання. Вона проживає в житловому будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , та належить її братові [PERSON] . Вона та донька мають зареєстроване місце проживання у вказаному будинку. В ньому створено всі умови для проживання, виховання та навчання доньки. У них із донькою існує тісний емоційний зв`язок, дитина зростає в атмосфері любові та щастя, їй забезпечено стабільне середовище проживання та безпека. Вона приділяє максимально часу щоб дитина навчалася та різносторонньо розвивалася. На обліку у лікарів нарколога та психіатра вона не перебуває. Також має самостійний дохід, оскільки зареєстрована як фізична особа - підприємець, має власне ательє по пошиттю та ремонту одягу. Вказані обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: актом обстеження житлово-побутових умов за адресою [ADDRESS] № 02-50/1528, складений 10 червня 2020 року представниками органу опіки та піклування Миронівської міської ради. За даними акту в будинку дитині виділена окрема кімната з відповідними меблями, спальним місцем та робочим столом для навчання. В будинку чисто та затишно, наявні кухня, санвузол, газове опалення; характеристикою з місця навчання на [PERSON] , [INFO] , відповідно до якої дитина навчається в Миронівському академічному ліцеї № 2 з першого класу. В школі вона зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Володіє навчальним матеріалом на достатньому рівні. Навчається в повну міру своїх сил. Гарно запам`ятовує новий матеріал. Виявляє образне, творче мислення. Має здібності до вивчення образотворчого та музичного мистецтва, дизайну і технологій. На уроках завжди активна, виконує домашні завдання, допомагає однокласникам. Має добрий загальний розвиток. Багато читає. До виконання доручень ставиться дбайливо. Весела, товариська, правила поведінки завжди свідомо виконує, має авторитет серед товаришів, багато друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Дитина проживає з мамою, яка приділяє належну увагу вихованню доньки, відвідує батьківські збори регулярно, цікавиться успіхами дитини; випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про реєстрацію [PERSON] фізичною особою - підприємцем з 14 червня 2019 року; довідкою, виданою 10 червня 2020 року КНП «Миронівська центральна районна лікарня» [PERSON] про те, що вона на обліку в кабінеті нарколога не перебуває, за медичною допомогою не зверталась; довідкою, виданою 10 червня 2020 року КНП «Миронівська центральна районна лікарня» [PERSON] про те, що вона на обліку в кабінеті психіатра не перебуває; копією заяви адвоката Притули Л.О. від 23 червня 2020 року про надання висновку про обстеження житлово-побутових умов [PERSON] ; актом обстеження умов проживання [PERSON] , складеним представниками служби у справах дітей Черкаської міської ради 06 липня 2020 року, згідно з яким під час приходу комісії в одній із кімнат була зачинена собака, зі слів бабусі [PERSON] , бійцівської породи. Натомість відповідач не може забезпечити дитині безпечне та стабільне середовище проживання, належне виховання та утримання. Його увага до доньки вибіркова, він бачиться з нею кілька разів на рік, відвідує її не за встановленим регламентом побачень, не прагне спілкуватися з нею частіше. Внаслідок чого його емоційно - вольовий зв`язок з донькою втрачено. Коли донька знаходиться у відповідача, він не приділяє їй достатньої батьківської уваги, не займається її вихованням, освітою. Він піддає дитину небезпеці, залишаючи наодинці з собакою, яку віднесено до потенційно небезпечних порід, не враховуючи, що донька не є постійним членом їх сім`ї і собака не звикла до неї, а тому може повести себе агресивно. Вона завжди йде відповідачу на зустріч і прикладає зусиль щоб дитина не забувала батька. Для цього вона відпускала дитину з відповідачем за його місцем проживання в місті Черкаси. Проте відповідач встановлених домовленостей щодо часу повернення дитини не виконує, зловживає своїми правами. При цьому таке зловживання відбувається не на користь доньки, а призводить до непередбачуваних та різких змін в її життєвих устроях, що негативно впливає на її психоемоційний стан. Після повернення дитини від відповідача, вона замикається в собі, має тривожний стан. На її питання щодо обставин перебування з батьком вона відмовляється відповідати, і вона бачить, що вона боїться. Дитина не прагне зустрічей з батьком, її поведінка свідчить про небажання відвідувати батька за місцем його проживання, оскільки вона боїться, що він знову відмовиться повертати її додому. З квітня 2020 року відповідач приїздив до доньки лише один раз в другій половині липня 2020 року. Проте донька не виявила бажання їхати до нього. Після її відмови, відповідач відмовився проводити з донькою час за місцем її проживання. Конституцією України гарантовано право на захист прав кожного члена суспільства. Дитина є повноцінним членом суспільства, вона має свої права, деякі особливості реалізації яких обумовлені виключно тим фактом, що її фізична та розумова незрілість потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист. Повноцінний та дієвий захист прав дитини є обов`язком держави. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При винесенні ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2012 року у справі № 6-41653св11 суд керувався Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція) і закріпленим у ній принципом найкращого забезпечення інтересів дитини. В зазначеній ухвалі суд дійшов висновку, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Позивач [PERSON] має стабільну роботу та дохід, який дозволяє забезпечити належний рівень харчування, медичного догляду, лікування, фізичного, психологічного та духовного розвитку неповнолітньої доньки [PERSON] , 2011 року народження. Судом враховано, що мати дитини має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дитину. В помешканні для дитини створено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дитини. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миронівської міської ради щодо розв`язання спору про місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] , зважаючи на психологічні та вікові особливості дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миронівської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] . Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із матір`ю та за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Примусове передання дитини на постійне проживання із батьком, з якою у дитини станом на час розгляду справи відсутній постійний емоційний, сімейний зв`язок та до якої дитина не відчуває такої сильної прихильності, як до матері, вочевидь не відповідатиме інтересам дитини. Крім того, примусове передання дитини на постійне проживання із батьком на думку суду може призвести до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушить стабільність життя дитини. Суд також враховує, що при визначенні місця проживання дитини з матір`ю не відбудеться примусової зміни місця проживання дитини. Зокрема, доказів того, що мати якимось чином перешкоджає батькові спілкуватись з дитиною та вчиняє якісь перешкоди для зустрічі батька з дитиною в процесі досить тривалого розгляду справи не здобуто та відповідачем не надано. Підводячи підсумок суд зазначає, що позов слід задовольнити та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з її матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч. 1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Частиною 1 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ст. 15 вказаного Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів . Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом буде визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Дані положення законодавства повністю знайшли відображення і з Положеннями Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року. Згідно вимог ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На підставі ст. 151 ч.ч.1, 3 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства». За вимогами ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. У випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. В судовому засіданні встановлено, що в добровільному порядку сторони не можуть досягнути згоди щодо визначення порядку спілкування батька з дочкою, у тому числі за наслідком звернення матері до органу опіки та піклування відповідно до ст. 158 СК України. При встановленні судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради Миронівського району Київської області від 21 грудня 2017 ркоу № 327 вирішено призначити регламент побачень батька [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] два рази на місяць (перші та треті вихідні дні місяця із !):00 год. суботи до 17:00 год. неділі) або у будь-які інші дні за домовленістю обох батьків. Проте, вищезазначене рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради відповідачем не виконувалося, він всіляко залишав дитину на довший час та не віддавав дитину матері. Між сторонами не досягнуто згоди з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, внаслідок чого між сторонами виникають непорозуміння, що призвело до звернення [PERSON] до суду з цього приводу. Враховуючи всі обставини справи, на підставі вищевикладеного суд вважає необхідним визначити такий спосіб участі батька [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , а саме порядок періодичних побачень по місцю проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , в присутності матері [PERSON] в наступні дні та години: кожну другу та четверту неділю місяця з 10:00 год. до 20:00 год. Визначення такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідає віковим потребам малолітньої дитини, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини, не буде суперечити інтересам дитини, не перешкоджатиме їх нормальному розвитку і відповідатиме обсягу прав та обов`язків батька щодо його неповнолітньої дитини. Такий спосіб участі відповідача у вихованні дитини відповідає інтересам малолітньої дитини, дозволяє налагодити психологічний контакт дитини з батьком, та не порушує звичайних для дитини умов життя та склавшогося розпорядку. Навпаки, суд вважає, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дітьми повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми, служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Дане рішення не є перешкодою в подальшому визначити участь у вихованні дитини у інший спосіб, якщо зростання прихильності дитини до батька та належне виконання останнім своїх батьківських обов`язків обумовить це. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено ст. 280-282 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved