Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 жовтня 1994 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який зареєстровано виконкомом Глибоцької сільської ради Ужгородського району, актовий запис №21. За час шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], який на даний час є повнолітній, та [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що спільне життя між ними не склалось, протягом спільного життя відповідач зловживає спиртними напоями, не приділяв уваги сім'ї, вчиняє сварки та застосовує відносно неї фізичну силу, у зв'язку з чим вона зверталась до відділу патрульної поліції, однак вжиті заходи не дали жодного впливу. Відповідач продовжує свої протиправні дії, зробив їх спільне життя неможливим. На даний час шлюбні відносини між подружжям припинено. Подальше сумісне життя та збереження сім'ї, на думку позивача, є неможливим, суперечитиме її інтересам, а тому вважає за можливе і доцільне припинити юридичний зв'язок між нею та відповідачем шляхом розірвання шлюбу. Спору по поділ майна на даний момент не виникає. Позивач вказує, що виникає необхідність у стягненні з відповідача аліментів, оскільки він не допомагає їй в утриманні доньки, не бере участь у житті дитини, байдужий до її розвитку та здоров'я. [PERSON] зазначає, що відповідач офіційно не працевлаштований, має нерегулярний та мінливий дохід, підробляє різноробочим, а тому згідно ч.1 ст.184 СК України суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищенаведене, позивач просить: шлюб укладений 17 жовтня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] розірвати; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн., щомісяця, до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечив проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання доньки, однак при визначенні розміру аліментів просив врахувати, що не має офіційного місця роботи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.12.1996 року (видане повторно), 17 жовтня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Глибоцької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис №21. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], який на даний час є повнолітній, та [PERSON], [INFO], - копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.07.2005 року. У відповідності із ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Спорів щодо поділу спільного майна, визначення місця проживання малолітньої дитини сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч.2 ст.182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (в редакції закону на час звернення до суду). Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не мають інших доходів, крім утримання батьків. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. В судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований, підробляє різноробочим, його дохід є нерегулярним та мінливим. Доходи, які отримує позивачка є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища малолітньої дитини, її духовного та фізичного розвитку. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт на 2017 рік» прожитковий мінімум для дитини віком вiд 6 дo 18 рокiв з 01 травня пo 30 листопада складає 1777 грн., з 01 грудня - 1860 грн., а також те, що обов'язок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень, щомісяця, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду - 21.06.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач сплатила судовий збір у розмірі 640,0 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Законом України «Про судовий збір» позивач від сплати судового збору за подачу позовної заяви в частині стягнення аліментів звільнена. За таких обставин суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 640,00 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved