Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою №50, що розташована в будинку №20 по вул. Окружній в м. Мукачево (далі Квартира), шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2016 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс». Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є наймачем Квартири на підставі договору найму житла від 08.05.2008 року. У вказаній Квартирі зареєстрований та проживає також колишній чоловік позивача, тобто відповідач, який систематично порушує правила співжиття та зловживає алкогольними напоями, а також постійно влаштовує конфліктні ситуації. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 116 Житлового кодексу України. Позивач у судове засідання не зявилася, оскільки заявила клопотання (а.с. 29) про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задоволити. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання повторно не зявився, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Уповноважений представник третьої особи (1) у судове засідання не з»явилася, натомість подала суду клопотання про розгляд справи без її участі, при цьому вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду (а.с. 37). Третя особа (2) свого уповноваженого представника до суду не направила. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з даними витягу з рішення виконкому Мукачівської міської ради Закарпатської області «Про заключення договорів житлового найму, взяття на квартирний облік та зняття з обліку» від 21.02.2008 №41, ЖРЕП-5 дозволено заключити з [PERSON], як члену сімї основного квартиронаймача [PERSON], договір житлового найму Квартири (а.с. 5). Відповідно до типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, укладеного 08.05.2008 року між ЖРЕП-5 та [PERSON], останній надано у безстрокове користування Квартиру (а.с. 6). Поряд з цим, 05.06.2014 року договір найму житла було переукладено, і ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» надало позивачці у безстрокове користування Квартиру (а.с. 7). У відповідності до 2.2.1 та 2.2.7 вищевказаного Договору Наймач має право вселяти відповідно до законодавства в займане ним житло інших осіб. За наявності відповідних умов у членів сімї наймача вимагати розподілу особистого рахунку і переукладення договору найму з членами сім»ї наймача. Судом встановлено, що між сторонами шлюб розірвано, про що свідчить рішення (заочне) Мукачівського міськрайонного суду від 07.10.2014 року (а.с. 10). Згідно з даними довідки ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 10.12.2015 та відповіді Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області від 27.01.2016 року, у Квартирі зареєстрований відповідач (а.с. 9, 23). Наявні у матеріалах справи докази свідчать про обставини щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття (листи, висновки, а.с. 12, 13, 14, 15, 16). На підставі вищевказаних документів судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до органів внутрішніх справ з приводу вчинення відповідачем насильства в сімї, в результаті чого останнього притягнено до адміністративної відповідальності (а.с. 11). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Стаття 116 Житлового кодексу України (частина перша та третя) передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу, протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. У п. 17 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Частина друга п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» містить припис відносно того, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до частин першої та другої ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з частиною першою ст. 811 Цивільного кодексу України, договір найму житла укладається у письмовій формі. Отже підставою виникнення прав та обовязків наймача житла, що є обєктом права приватної власності, є відповідний договір, укладений у письмовій формі. Частинами першою та четвертою статті 816 Цивільного кодексу України, у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом. Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду. У відповідності до ст.ст. 817, 818 Цивільного кодексу України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. З матеріалів справи встановлено, що позивач є основним Квартиронаймачем (а.с. 6, 7) та користується Квартирою на законних підставах. В свою чергу, відповідач, з яким позивач розлучена (а.с. 10) влаштовує сварки та конфліктні ситуації, внаслідок чого притягувався до адміністративної відповідальності (а.с. 11-16). Таким чином, відповідач, який проживає в спірній Квартирі порушує правили суспільного співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу вжиті відносно нього виявились безрезультатними. Отже, обмежуються права позивача у здійсненні нею права вільного користування майном, тому суд приходить до висновку про те, що порушені права позивача підлягають судовому захисту, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] з Квартири. Вищенаведеного відповідачем не спростовано та зворотного не доведено. Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з \~реєстрації \~місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, \~запиту органу \~реєстрації \~за новим \~місцем \~проживання \~особи, \~остаточного рішення суду (про позбавлення \~права \~власності \~на \~житлове \~приміщення \~або \~права користування \~\~житловим приміщенням, \~\~визнання \~особи \~безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням вказаної норми Закону, у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, так як задоволення попередньої - є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у Квартирі на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, така вимога у контексті з положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, є передчасною, оскільки позивачем доказово не підтверджено обставин щодо порушення органом уповноваженим на виконання таких дій його прав та охоронюваних законом інтересів. Також за позовом не може відповідати третя особа. З урахуванням вищенаведеного, позов слід задоволити частково. Судові витрати по справі у сумі 551,20 грн. (судовий збір а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved