Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши, що 29.12.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримала від позикодавця у власність суму коштів, що еквівалентна 14000 доларів США, зобовязавшись повернути кошти до 29.12.2011 року, при цьому, в послідуючому, відповідач надавав позивачу розписки від 30.12.2011 року та від 30.01.2013 року, якими підтверджувала факт укладення договору позики від 29.12.2010 року і зобовязувалась повернути суму позики до 31.12.2012 року та до 31.12.2013 року відповідно, однак взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу в строк відповідач не виконала, в силу чого позивач змушена звернутись до суду та, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 1 а.с. 183), просить суд стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 12000,00 дол. США, що станом на 10.04.2016 року еквівалентно 323640 грн. 00 коп., проценти за користування коштами в сумі 185104,34 грн., суму 3% річних в розмірі 31813,81 грн. Разом з тим, до початку розгляду справи по суті, відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом (т. 1 а.с. 131-132) до [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином, визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності удаваного правочину, зазначивши, що 27.12.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, на якій розташований такий будинок, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу. Оскільки на купівлю вказаної вище нерухомості в позивача бракувало коштів, тому вона була змушена звернутись до ПАТ «[PERSON] МКБ» та 27.12.2010 року уклала відповідний кредитний договір з вказаним банком, а також уклала договір іпотеки № MORna/03058/S-2. Крім зазначеної вище нерухомості, що була придбана позивачем у відповідача, відповідач [PERSON] мала намір продати їй ще одну земельну ділянку, яка належала дочці [PERSON] та межує із земельною ділянкою та садовим будинком, що вже були придбані позивачем [PERSON] Знаючи про відсутність в неї коштів на придбання відповідної земельної ділянки, відповідач наполегливо пропонувала їй купити дану земельну ділянку навіть за умови довготривалої розстрочки платежу. Також [PERSON] не обмежувала її в часі щодо повного розрахунку за придбану земельну ділянку. При цьому сам перехід права власності на нерухоме майно, за їх домовленістю, повинен був відбутись за умови повної оплати вартості відчужуваної земельної ділянки. З метою гарантії та підтвердження своїх намірів купівлі-продажу земельної ділянки за пропозицією [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2010 року було укладено договір позики в простій письмовій формі. Повіривши щирим намірам відповідача, вона погодилась на відповідні умови і тому підписала договір позики, не розуміючи правових наслідків таких домовленостей. Відповідно до умов договору позики [PERSON] отримала від відповідача грошові кошти в розмірі 112000 тисяч грн. 00 коп. та зобовязалась повернути їх в повному обсязі в строк до 29.12.2011року. В рахунок виконання взятого на себе зобовязання, позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 грн. 00 коп., що підтверджується власноручно складеною розписка [PERSON] від 12.09.2014 року. Також, позивач зазначає, що при підписанні договору позики на неї чинився психологічний тиск з боку відповідача, а саме: їй було розяснено та запевнено, що іншого способу отримати земельну ділянку на таких «гарних» умовах у неї не буде. Зазначила, що її, як особу юридично не обізнану, відповідачка ввела в оману обіцянкою не вживати заходів щодо повернення коштів за договором позики, а тим більше не відчужувати земельну ділянку третім особам, проте земельна ділянка, не звертаючи уваги на відповідні домовленості, була відчужена відповідачкою іншій особі, про що їй стало відомо безпосередньо від покупця. Вважає, що відповідний договір позики є удаваним, таким, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме: договір купівлі продажу земельної ділянки, оскільки сторони, насправді, мали намір укласти між собою саме договір купівлі-продажу, а не позики. В даному випадку оспорюваний договір позики є правочином для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу земельної ділянки, який сторони насправді вчинили. В силу чого, [PERSON] просить суд визнати договір позики, укладений в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2010 року - удаваним правочином; визнати правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2010 року, який сторони дійсно мали на увазі, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки - недійсним, як оспорюваний; застосувати до удаваного правочину наслідки недійсності, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, а саме: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 грн. 00 коп. Представники позивача по первісному позову [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, обгрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, додатково зазначивши, що факт отримання коштів у валюті доларах США підтверджується змістом самих розписок, які написані відповідачем [PERSON] на виконання відповідного договору позики. Зазначили суду, що строк позовної давності не пропущений, оскільки строк повернення позики продовжувався згідно написаних [PERSON] розписок, при цьому, останній платіж був в 2013 році. Про продовження строку дії договору позики сторони домовлялись усно, а результат таких домовленостей, відображається у відповідних розписках, наданих позичальником [PERSON] Постійно проводились переговори щодо продовження строку повернення позики, кожний раз йшли на зустріч позичальнику, продовжуючи такий строк на один рік. Підтвердили, що укладався з [PERSON] лише один договір позики, на виконання якого повернуто було лише 2 тис. доларів США, що становить 20 000,00 грн., при цьому, розписки, які надані суду, надавались [PERSON] саме на виконання такого договору позики. Зазначили, що позивач має право на стягнення процентів згідно ст. 1048 ЦК України та суми боргу з врахуванням ст. 625 ЦК України. Просили позов задовольнити. Позивач по первісному позову [PERSON] будучи належним чином повідомленою про місце, час та дату розгляду справи, до суду не зявилась, при цьому не зявилась до суду також в порядку виконання ухвали суду про визнання її явки обовязкової для надання особистих пояснень, проте забезпечила участь в судових засіданнях своїх представників та подала до суду письмові пояснення (т. 1 а.с. 124-127), згідно яких зазначає, що в жовтні місяці 2010 року [PERSON] звернулась до неї з проханням дозволити її сім'ї проживати в відповідному присадибному будинку у звязку з тим, що їм не має де жити після продажу квартири. Згодом було дозволено їм переїхати в будинок до складання договору купівлі-продажу. Після заселення в будинок, [PERSON] почала зволікати з оформленням договору купівлі-продажу, посилаючись на неможливість отримати необхідний кредит в банку «Піреус» в достатньому розмірі, та запропонувала оформити договір позики на суму, якої в неї не вистачає. Після отримання [PERSON] 27.12.2010 року необхідного кредиту, якого не вистачало для повного розрахунку за придбання будинку, був укладений 29.12.2010 року в офісі «Укрсиббанку» по вул. Чорновола договір позики. Станом на 06.03.2017 року [PERSON] повернула їй лише 20 000,00 грн. Представники відповідача по первісному позову [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, зазначивши, що будь-яких грошових коштів 29.12.2010 року відповідач не отримувала, договір був підписаний, але кошти не передавались. Позивач відчужила земельну ділянку і садовий будиночок відповідачу, і запропонувала купити ще одну земельну ділянку та запропонувала укласти договір, що нібито позичила такі кошти в рахунок передачі коштів за земельну ділянку по вул. Ярослава Мудрого, 147/4, а після повного розрахунку пообіцяла переоформити документально відповідну земельну ділянку. Згідно договору кошти передавались в гривнях у розмірі 112 000,00 грн. Розписки були написані під диктування позивача [PERSON] Договір закінчився 29.12.2011 року і документів про його продовження не укладалось. Договір позики особисто власноруч писала [PERSON] із зразка. Кошти надані згідно розписок це часткове виконання [PERSON] зобовязань щодо придбання земельної ділянки. Просили у задоволенні первісного позову відмовити повністю. Відповідач по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, зазначивши, що 27.12.2010 року вона придбала в [PERSON] садовий будинок із земельною ділянкою, на якій він розташований, але так як поруч знаходилась земельна ділянка дочки позивача, [PERSON] запропонувала їй купити і сусідню земельну ділянку. Коштів у неї на чергове придбання такої земельної ділянки - не було, а тому [PERSON] запропонувала їй укласти договір позики в рахунок розрахунку за придбання земельної ділянки, яка належить її дочці. Вона власноруч написала такий договір позики. Розписки вона писала так, як казала їй [PERSON] Вказала, що коли агентство нерухомості почало приводити покупців і показувати земельну ділянку, яку вона мала намір придбати, вона зателефонувала [PERSON] з проханням переукласти договір позики на договір придбання земельної ділянки, але [PERSON] відмовилась. Згодом, вона дізналась, що земельна ділянка була продана. Зазначила, що вона частково передавала кошти [PERSON], яка не завжди писала їй розписки про отримання коштів. Згідно договору позики від 29.12.2010 року вона кошти не отримувала. [PERSON] пропонувала їй текст розписок, які вона повинна була писати з зазначенням, що винна [PERSON] долари США. Свідки, які зазначені в договорі, вона писала із листочка, який їй передала [PERSON] Сума 112 000,00 грн. це була узгоджена між ними ціна за земельну ділянку дочки [PERSON] На даний час вона сплатила позивачу 20 000,00 грн., які, як вона розуміла, сплачувались нею за відповідну земельну ділянку, яку мала намір отримати та якою користувалась. Зазначила, що вимоги про повернення позики в 2016 році вона не отримувала. Договір купівлі-продажу земельної ділянки дочки [PERSON] не оформлявся, оскільки у неї не було коштів. Жодних інших договорів позики в цей день між ними не оформлялось, та інших документів щодо продовження строку дії договору не укладалося. Просила у задоволенні первісного позову відмовити повністю. Представники позивача по зустрічному позову [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні підтримали позовні вимоги зустрічного позову, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в зустрічній позовній заяві, додатково зазначивши, що договір позики є удаваним. Пояснили, що 27.12.2010 року був укладений договір купівлі-продажу садового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки. На купівлі такої нерухомості у позивача не вистачало коштів, а тому вона взяла кредит у ПАТ «Піреус Банк». Крім цього відповідач по зустрічному позову [PERSON] мала намір продати ще й сусідню земельну ділянку, яка належить її дочці. За власні кошти [PERSON] виготовила документи по експертній оцінці землі. Відповідачка запропонувала укласти з [PERSON] саме договір позики, який був укладений між ними 29.10.2012 року. [PERSON], будучи юридично не обізнаною, підписала такий договір, але вона не розуміла, який саме правочин вона підписує, думаючи, що підписує документ по виконанню якого вона набуде право власності на відповідну земельну ділянку. [PERSON] вважала, що укладає договір купівлі-продажу з розстроченням платежу, який вона і виконувала, сплачуючи певні кошти, а тому такий договір є удаваним. Зазначили, що позивач [PERSON] уклала договір позики, тому що, [PERSON] запропонувала сама такий механізм набуття права на відповідну земельну ділянку, при цьому у [PERSON] після придбання будиночку та земельної ділянки дійсно не було коштів. Просили зустрічний позов задовольнити повністю. Позивач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, додатково зазначивши, що 27.12.2012 року вона придбала земельну ділянку із садовим будиночком, біля яких розміщувалась ще одна земельна ділянка, що належала дочці [PERSON], яку [PERSON] запропонувала їй також придбати, проте на придбання цієї земельної ділянки в неї уже не було коштів. [PERSON] наполягла на тому, що оформити таку земельну ділянку можна і без коштів, але лише уклавши договір позики. Кожний рік [PERSON] просила писати розписки під її диктування. Після того, як вона сказала про те, що або оформляємо все так як є, або вона більше не буде писати таких розписок [PERSON] подала позов до суду. Ніяких коштів вона у [PERSON] не позичала. [PERSON] наполягала на тому, що потрібно написати лише такий договір позики, щоби в послідуючому вона могла відстояти себе у суді. Зазначила, що навіть за власні кошти виготовила технічну документацію на відповідну земельну ділянку з метою набути на неї в послідуючому права власності. По відповідних розписках сплатила [PERSON] 20 000,00 грн. Просила зустрічний позов задовольнити повністю. Представники відповідача по зустрічному позову [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти зустрічного позову, зазначивши, що правовідносини між сторонами склались саме щодо укладання договору позики, укладання якого також підтверджується власноруч написаними [PERSON] відповідними розписками. Укладання відповідного договору в письмовій формі, текст якого власноруч написаний [PERSON], вказує на його реальність. Зазначають, що протягом багатьох років [PERSON] визнавався відповідний договір позики та частково виконувався. Чому [PERSON] вчинила дії щодо оформлення технічної документації на відповідну земельну ділянку не відомо, при цьому, жодного офіційного документу, яким би власник земельної ділянки уповноважував [PERSON] на вчинення таких дій немає. Разом з тим, відповідний звіт про оцінку дійсний лише протягом 2 місяців. Вважають, що в такий спосіб [PERSON] намагається уникнути повернення коштів згідно укладеного договору позики. Кошти передавались в м. Вінниці, біля приміщення обласного ГАІ, МРЕО, в приміщені банку, назву якого не памятають. Зазначили, що їм зі слів їх довірительки відомо, що кошти позичались [PERSON] для того, щоби облаштувати побут в придбаному садовому будиночку, а також на власні особисті потреби [PERSON] Ніяких розмов про те, що кошти повинні зараховуватись в рахунок майбутнього придбання сусідньої земельної ділянки, яка належали дочці [PERSON] не було. Просили в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення сторін, суд визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до договору позики від 29.12.2010 року, укладеного між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, вбачається, що позикодавець передала у власність позичальнику грошові кошти в сумі 112 000 (сто дванадцять тисяч) гривень, що на час укладення договору позики еквівалентно 14000 (чотирнадцяти тисячам) доларів США за офіційним курсом НБУ України, а позичальник зобовязалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, що визначено цим договором (п.1 Договору). Грошові кошти, які є предметом цього Договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання Договору (п. 2 Договору). Згідно п. 3 Договору позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем згідно умов цього Договору у строк до 29 грудня 2011 року. (т. 1, а.с. 84). Суд звертає увагу на те, що відповідний договір позики власноруч написаний [PERSON], що, виходячи із наданих суду пояснень сторін, не заперечується та визнається сторонами в судовому засіданні, при цьому зміст такого договору схвалений як позичальником [PERSON], так і позикодавцем [PERSON], шляхом проставлення особистих підписів в кінці тексту договору, що беззаперечно та обєктивно підтверджує наявність обставин щодо передачі та отримання коштів до підписання такого договору, про що сторони узгодили та чітко зафіксували в п. 2 вказаного договору позики. Крім цього, суд звертає увагу на те, що зміст укладеного між сторонами 29.12.2010 року відповідного договору позики, дає підстави вважати, що на виконання такого договору позикодавець передала, а позичальник прийняв грошові кошти, якими були саме 112 000,00 гривень, а не 14 000,00 доларів США, оскільки еквівалент сторони визначали не від суми доларів США, а від суми гривнів, чітко зазначивши в п. 1 договору про те, що передається сто дванадцять тисяч гривень, які еквівалентні чотирнадцять тисяч доларів США. Таким чином, суд встановив, що 29.12.2017 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримала 112 000 грн. 00 коп., зобовязавшись повернути отримані кошти у строк до 29.12.2011 року. Згідно розписки від 30.12.2011 року вбачається, що [PERSON] підтверджує укладання договору позики від 29.12.2010 року, а також те, що вона дійсно отримала від [PERSON] кошти в сумі 14 тис. дол. США, та просить продовжити термін позики до 31.12.2012 року, та зобовязується повернути кошти вчасно (т. 1, а.с. 85). Відповідно до розписки від 30.01.2013 року [PERSON] підтвердила, що дійсно між нею та [PERSON] 29.12.2010 року укладено договір позики грошових коштів, та вона розпискою підтверджує, що дійсно отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 14000 доларів США, також [PERSON] у розписці просила продовжити термін позики до 31.12.2013 року. Зобовязалась повернути кошти вчасно. (т. 1, а.с. 86). Суд звертає увагу на те, що в розумінні вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України, дійсно, на підтвердження укладання договору позики може бути представлена розписка, проте, в разі додержання сторонами при укладанні договору позики його письмової форми із чітким зазначенням узгоджених сторонами умов, зокрема щодо обставин передачі та отримання відповідної суми коштів додаткове підтвердження такого укладання договору позики шляхом написання позичальником розписки не є обовязковим та визначальним у таких правовідносинах, при цьому, в жодному разі, позичальник, надаючи відповідну розписку в односторонньому порядку, не може змінювати визначені та узгоджені між двома сторонами умови договору, в тому числі щодо суми та валюти коштів, отриманих ним у позику. Суд відхиляє та не бере до уваги при прийнятті рішення зазначені вище докази, а саме: відповідні розписки від 30.12.2011 року та від 30.01.2013 року, як недопустимі докази в частині підтвердження ними отримання позики в сумі 14 000,00 доларів США, оскільки відомості з таких доказів суперечать встановленим в судовому засіданні обставинам та суперечать змісту самого договору позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв саме 112 000,00 гривень. Згідно розписки від 12.09.2014 року, написаної власноруч [PERSON], вбачається, що [PERSON] 12 вересня 2014 року віддала [PERSON] дві тисячі гривень в рахунок договору про позику, який було укладено 29 грудня 2010 року. Загалом в 2013 році віддала 8000 гривень, в 2014 році включно ця розписка 12000 гривень (т. 1, а.с. 158). Таким чином, враховуючи зміст дослідженої вище розписки позикодавця [PERSON] від 12.09.2014 року, а також враховуючи визнані сторонами в судовому засіданні обставини щодо повернення [PERSON] в порядку виконання відповідного договору позики 20 000 грн. 00 коп., суд встановив, що [PERSON], в порядку виконання взятих на себе зобовязань згідно укладеного 29.12.2010 року відповідного договору позики, повернула [PERSON] 20000 грн. 00 коп., в силу чого, сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] щодо неповернутої суми позики згідно укладеного 29.12.2010 року договору позики становить 92 000 грн. 00 коп. (112000,00 20000,00). Також суд звертає увагу на те, що обставини написання відповідних зазначених вище розписок як позичальником [PERSON], зміст яких однозначно вказує на наявність та врегулювання правовідносин саме щодо позики, так і обставини написання відповідної зазначеної вище розписки [PERSON] щодо часткового отримання коштів згідно договору позики свідчать про те, що [PERSON] протягом досить тривалого періоду часу визнавала зміст відповідного правочину, вчиняючи дії на його виконання, при цьому, зміст відповідних розписок, жодного разу, не стосувався надання [PERSON] відповідних коштів як можливого механізму оплати за придбання відповідної земельної ділянки, що розташована по вул. Ярослава Мудрого, 147/4, ССТ «Медик-3», с. Березина, Вінницького району Вінницької області, власником якої, до речі, не була [PERSON] А тому, суд вважає, що за даних обставин, відсутні достатні правові підстави вважати, що укладений між сторонами 29.12.2010 року відповідний договір позики є удаваним правочином, як на те посилається позивач за зустрічним позовом [PERSON] Зміст вимоги про повернення боргу за договором позики від 02.04.2016 року, зазначає, що [PERSON] зверталася до [PERSON] з вимогою повернути їй 14000 дол. США або еквівалентну суму у гривнях за офіційним курсом НБУ на день повернення грошових коштів, згідно договору позики від 29.12.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Копія договору купівлі продажу садового будинку від 27.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3358, вказує, що [PERSON], як продавець передає у власність, а [PERSON], як покупець приймає у власність садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький р-н, сщ. Березина, садівниче товариство «Медик-3» по вул. Ярослава Мудрого, № 32. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0500 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0323 (т. 1, а. с. 133-134). Копія витягу про державну реєстрацію прав № 28514937 від 27.12.2010 року вказує, що [PERSON] є власником садового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький р-н, сщ. Березина, садівниче товариство «Медик-3» по вул. Ярослава Мудрого, № 32, на підставі договору купівлі-продажу № 3358 від 27.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] ( т. 1, а. с. 137). Копія договору купівлі продажу земельної ділянки від 27.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3360, вказує, що [PERSON], як продавець передає у власність, а [PERSON], як покупець приймає у власність земельну ділянку номер 148,4, площею 0,0500 га, в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: Вінницька обл., Вінницький р-н, с. Березина, садівниче товариство «Медик-3» по вул. Ярослава Мудрого на території Якушинецької сільської ради. Кадастровий номер 0520688904:08:001:0323, цільове призначення для ведення садівництва (т. 1, а. с. 139-144). Суд звертає увагу на те, що укладені між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, 27.12.2010 року відповідні договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладення яких відбулось за два дні до укладення відповідного договору позики беззаперечно підтверджують обізнаність двох сторін, зокрема [PERSON], про визначений чинним законодавством правовий механізм щодо оформлення правовідносин з продажу та придбання нерухомого майна, в наслідок чого, дані обставини виключають можливе укладання відповідного договору позики під впливом обману, а тому дані обставини обєктивно спростовують позицію позивача за зустрічним позовом [PERSON], згідно якої вона, укладаючи відповідний договір позики, текст якого власноруч нею був написаний, діяла під впливом обману та вважала, що укладає договір купівлі-продажу земельної ділянки, з настанням усіх правових наслідків, які створює договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: набуття у власність відповідного майна. Відповідно до Кредитного договору № MORna/03058 від 27.12.2010 року, Додаткової угоди № 1 від 29.12.2010 року до Кредитного договору № MORna/03058 від 27.12.2010 року, Публічне акціонерне товариство «[PERSON] МКБ» надав [PERSON] кредит у розмірі 110000,00 грн. на придбання житлової нерухомості на вторинному ринку, а саме: садового будинку, загальною площею 55,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький р-н, сщ. Березина, садівниче товариство «Медик-3» по вул. Ярослава Мудрого, № 32 та земельна ділянка площею 0,05га, цільове призначення: ведення садівництва, що знаходиться на території: Вінницька обл., Вінницький р-н, сщ Березина, «Медик-3» садівниче товариство Якушинецької сільської ради, зі сплатою 17,5% відсотків річних, кінцева дата погашення кредиту 27 березня 2026 року, на умовах визначених цим Договором. В якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між позичальником та банком було укладено договір іпотеки № MORna/03058/S2, згідно умов якого предметом іпотеки є: садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький р-н, сщ. Березина, садівниче товариство «Медик-3» по вул. Ярослава Мудрого, № 32. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0500 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0323 (т. 1, а. с. 145-147, 148-154, т. 2, а.с. 7, 8-9). Згідно висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що призначена для ведення садівництва від 25.08.2010 року, зазначено, що ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,0489 га, яка розташована за адресою: Вінницька обл., Вінницький р-н, сщ. Березина, ССТ «Медик-3» вул. Ярослава Мудрого, 147/4, власник земельної ділянки [PERSON], становить 59418,00 грн., що еквівалентно 7531,00 дол. США (т. 1, а.с. 155, 156). Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 05.04.2017 року № 84346533, зазначає, що [PERSON] є власником земельної ділянки № 0520688900:08:001:0324, цільове призначення: для ведення садівництва, площа 0,0489 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, сщ. Березина, «Медик-3» спілка садівничих товариств, вул. Ярослава Мудрого, земельна ділянка 147/4, на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 116, виданого 11.03.2016 року Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Форма власності приватна ( т. 1, а.с. 179-180). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що перед Новим роком, в 2010 році, йому зателефонував [PERSON] і запитав чи може він виступити свідком при передачі коштів, на що він погодився. Вони зустрілися. При зустрічі був [PERSON], його жінка, товариш і ще якісь люди. Він надав паспорт. Потім перепитав чи отримали кошти, на що отримав відповідь «так». Після чого пішов. Кошти у борг давала [PERSON] мама. Мова йшла про 14000 дол. США. Договір укладався в приміщенні банку по вул. Ботанічній в м. Вінниці. Коштів він не бачив. Договір укладався в другій половині дня. Суд не бере до уваги та відхиляє при прийняті рішення як недопустимий доказ відповідні покази свідка [PERSON] в частині, що стосуються суми грошових коштів в розмірі 14000,00 доларів США, переданих в позику, оскільки, враховуючи не встановлення в судовому засідань обставин щодо можливого укладення відповідного договору позики [PERSON] під впливом обману, про що суд зазначав вище, з огляду на не встановлення в судовому засіданні обставин щодо укладання такого правочину під впливом насильства, зокрема психологічного, як на те посилається [PERSON] у тексті зустрічного позову, в розумінні вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, - рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження відповідних обставин, до того ж, допитаний в суді відповідний свідок підтвердив, що особисто не бачив коштів, які передавались позикодавцем позичальнику. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до 1 ст. 1048 ЦК України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зміст ч.1 ст. 1049 ЦК України прописує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частина 1 ст. 1050 ЦК України визначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Норма ст. 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Зміст ч. 1 ст. 202 ЦК України зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3- ч. 5 ст. 203 ЦК України зазначається, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При прийнятті рішення суд враховує розяснення, надані в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року, де зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частина 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи із наведеного, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості, яка утворилась внаслідок неповернення [PERSON] отриманих у позику коштів, обгрунтовуються належними та допустимими доказами наявності договірних правовідносин між сторонами щодо передання у власність, а відповідно і отримання грошових коштів у позику, з яких беззаперечно вбачається невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, що свідчить про порушення прав та інтересів позивача [PERSON], а відтак, необхідності їх захисту в судовому порядку, з огляду на встановлену в судовому засіданні суму відповідної заборгованості по поверненню взятих в позику коштів в розмірі 92 000 грн. 00 коп., додержуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного в ст. 11 ЦПК України, враховуючи визначену представниками позивача суму відповідної заборгованості станом на 10.04.2017 року, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, зі стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 144 618 грн. 60 коп., що становить суму заборгованості неповернутих коштів згідно договору позики від 29.12.2010 року станом на 10.04.2017 року, в тому числі: суму основного боргу за договором позики в розмірі 92 000 грн. 00 коп. (112000,00 20000,00) та суму процентів у розмірі 52 618 грн. 60 коп., які судом розраховані із застосуванням показника облікової ставки Національного банку України в зазначений представниками позивача період з 01.01.2014 року по 10.04.2017 року при застосуванні суми основного боргу позики в розмірі 92 000 грн. 00 коп. ((92000,00 х 6,5% / 365 х 104) + (92000,00 х 9,5% / 365 х 93) + (92000,00 х 12,5% / 365 х 119) + (92000,00 х 14% / 365 х 85) + (92000,00 х 19,5% / 365 х 26) + (92000,00 х 30% / 365 х 177) + (92000,00 х 27% / 365 х 28) + (92000,00 х 22% / 365 х 210) + (92000,00 х 19% / 365 х 35) + (92000,00 х 18% / 365 х 28) + (92000,00 х 16,5% / 365 х 35) + (92000,00 х 15,5% / 365 х 49) + (92000,00 х 15% / 365 х 42) + (92000,00 х 14% / 365 х 165). При цьому, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 3% річних від простроченої суми боргу задоволенню не підлягають, оскільки згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України можливість стягнення з боржника відповідного розміру процентів застосовується до боржника виключно, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а позивач, обираючи спосіб захисту свого порушеного права та інтересу, реалізував своє право на одержання іншого розміру процентів за договором позики, передбаченого законом, а саме: ч. 1 ст. 1048 ЦК України щодо стягнення процентів, визначених на рівні облікової ставки Національного банку України, а тому додаткове стягнення з боржника 3% річних від простроченої суми буде свідчити про подвійне стягнення процентів з боржника, які не передбачені умовами укладеного договору позики. Щодо розподілу судових витрат, то суд, врахувавши суму сплаченого судового збору в розмірі 5405 грн. 59 коп. (т. 1 а.с. 1, 182), врахувавши наданий суду розрахунок витрат на правову допомогу (т. 1 а.с. 90),згідно якого станом на 12.09.2016 року представником позивача затрачено 1 год. часу на попередню консультацію та 6 год. на участь в відповідних судових засіданнях, останнє не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, відповідно до яких (т. 1 а.с. 62, 68, 78, 91) представником затрачено всього лише 36 хв., що з огляду на норму ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (станом на дату участі представника позивача в відповідних судових засіданнях згідно наданого суду розрахунку витрат) вказує на понесені позивачем витрати за оплату правової допомоги в розмірі 928 грн. 00 коп., які підлягають стягненню в порядку ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що в даному випадку становить 1730 грн. 51 коп., в тому числі: за сплату судового збору в розмірі 1446 грн. 18 коп., та за оплату правової допомоги в розмірі 284 грн. 33 коп. Щодо зустрічної позовної заяви, то суд, враховуючи наведене вище та встановлені в судовому засіданні обставини, беручи до уваги недоведеність в судовому засіданні належними та допустимими доказами наявність обставин того, що укладений 29.12.2010 року між сторонами відповідний договір позики укладався ними як удаваний правочин, на що посилалась сторона позивача за зустрічним позовом, враховуючи не встановлення в судовому засіданні наявності обєктивних та беззаперечних обставин щодо укладання відповідного правочину [PERSON] під впливом насильства, зокрема, психологічного тиску, на що також посилалась позивач у своїй зустрічній позовній заяві, враховуючи те, що [PERSON] укладаючи відповідний договір позики 29.12.2010 року, текст якого нею самостійно від руки був написаний, не могла не усвідомлювати значення його правового змісту, який є відмінним від правового змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначену законодавством правову процедуру укладання якого сторони 27.12.2010 року додержались та виконали, уклавши за два дні до укладання договору позики відповідні договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, враховуючи усвідомлену поведінку сторін протягом досить тривалого часу та зміст написаних ними відповідних розписок, текст яких однозначно підтверджує врегулювання сторонами правовідносин виключно щодо позики коштів, суд вважає, що зустрічна позовна заява є безпідставною, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягає, а тому в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити повністю. На підставі наведеного та

Outcome: partial