Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації у вказаному будинку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що житловий будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач, є її бувшим чоловіком та зареєстрований в належному їй будинку. Відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2018 року. Реєстрація відповідача у житловому будинку порушує права позивача як власника майна щодо вільного розпорядження ним та створює перешкоди при оплаті комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим будинком. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 321, 405 Цивільного кодексу України. Ухвалою від 28 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, відзив на позову заяву не подав, заяв та клопотань не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Суд, з`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.08.2019 року (а.с.5) З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Рідківською сільською радою №414 від 26.06.2019 року, судом встановлено, що склад сім`ї [PERSON] наступний: мати [PERSON] та чоловік [PERSON] (а.с.8). Факт не проживання відповідача [PERSON] в належному позивачу житловому будинку підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов, складеними комісією Рідківської сільської ради від 26.06.2019 року, з якого вбачається, що [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] не проживає з 2018 року, місце його перебування невідоме (а.с.8). Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири (будинку) право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. З врахуванням положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] більше одного року не проживає за адресою [ADDRESS] . Будь-які поважні причини, які б перешкоджали проживати йому у означеному будинку відсутні. Таким чином, оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, позов слід задовольнити, а відповідача [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачів з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ними права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останньою і документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved