Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначила, що 05.04.2013 року відповідач склав розписку про те, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 4500,00 доларів США за житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88. У звязку із тим, що позивач право власності на вказаний будинок так і не отримала, відповідач на вимогу позивача почав повертати зазначені кошти частинами. Позивач вважає, що між нею та відповідачем фактично було укладено договір позики. У період часу з 28.08.2015 року до 14.05.2016 року відповідачем було повернуто 1050,00 доларів США та на даний час сума боргу становить 3450,00 доларів США. Посилаючись на статті 1046, 1047, 1049, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, позивач просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 91323,16 грн. та понесені нею судові витрати. Позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов. Суду пояснила, що в 2012 році вона домовилася з відповідачем про купівлю в нього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88, який належав йому на той момент на підставі права власності. Ціна будинку складала 4500,00 доларів США. Відповідач їй пояснив, що оформити на неї зазначений будинок буде простіше через суд та з її згоди він зайнявся питанням оформлення будинку. Оговорену суму за будинок вона сплачувала відповідачу частинами, а саме 2000,00 доларів США вона сплатила в 2012 році (коли саме не памятає), а іншу частину грошей вона сплатила до квітня 2013 року. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2012 року було затверджено мирову угоду між нею та відповідачем, за якою за нею визнано право власності на вищезазначений будинок. Вона оформила свої права на будинок в реєстраційній службі та в 2012 році заїхала в будинок та стала там проживати. Пізніше, в 2013 році ухвала суду від 12.04.2012 року була скасована та скасовано державну реєстрацію її права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88. Коли вона дізналася, що вона вже не є власником зазначеного будинку, то вона почала предявляти претензії до відповідача з приводу повернення суми коштів, отриманих за цей будинок. Однак відповідач сказав, що у нього немає таких грошей та на її прохання він склав розписку від 05.04.2013 року, якою підтвердив отримання коштів в розмірі 4500,00 доларів США. З серпня 2013 року відповідач почав повертати борг частинами, та повернув 1050,00 доларів США. Однак із травня 2016 року відповідач перестав повертати кошти, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Також зазначила, що в момент складення розписки грошові кошти відповідачу не передавалися, а цією розпискою він лише підтвердив факт отримання цих грошей в минулому. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач просив розглянути справу без його участі та вказав, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Також надав суду письмові пояснення, згідно до змісту яких він вказує, що кошти в позику у сумі 4500,00 доларів США у [PERSON] він не брав. Складанню розписки від 05.04.2013 року передували наступні події. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.11.2011 року за ним було визнано право власності на спадкове майно житловий будинок, що розташований за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88. Позивач виявила бажання придбати в нього цей будинок, але сказала, що не бажає ходити до нотаріуса та запропонувала зробити це через суд. [PERSON] сплатила йому 36000,00 грн., що на той час за комерційним курсом складало 4500,00 доларів США. Оплата проводилася в гривні. Позивач подала на нього до суду позов про стягнення позики на суму 10000,00 грн. та в рамках цієї справи було затверджено мирову угоду, за якою до позивача перейшло право власності на зазначений житловий будинок (ухвала Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2012 року). [PERSON] зареєструвала цей житловий будинок на себе. Але 26.02.2013 року ухвала Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2012 року була скасована за ново виявленими обставинами. [PERSON] почала висувати до нього претензії та вимагала повернути гроші. Він зазначив, що грошей в нього на той момент не було. Після цього вона попросила написати розписку про отримання коштів за будинок, але в доларах США на випадок зміни курсу гривні. 05.04.2013 року він підписав вже надруковану розписку про отримання від [PERSON] 4500,00 доларів США за вищезазначений житловий будинок. Але таких коштів він не отримував, а 05.04.2013 року взагалі ніяких коштів від позивача не отримував. На протязі 2015-2016 років він віддав позивачу 1050,00 доларів США. За цей час курс долара значно змінився. Він попросив позивача зробити перерахунок, так як він отримав від неї гривні, а не долари, але вона не погодилася. Після цього відповідач перестав повертати позивачу кошти. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у розписці не зазначено, що відповідач брав у позику суму у розмірі 4500,00 доларів США. Оскільки розписка відповідача не є підтвердженням укладення договору позики, то немає підстав для задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступне. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2012 року (справа № 2-451/2012) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, було затверджено мирову угоду між сторонами, за якою [PERSON] відмовляється від своїх раніше заявлених позовних вимог щодо стягнення на її користь заборгованості за договором позики від 10.04.2010 року, в сумі 10000,00 грн. Внаслідок домовленості визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88. Зазначена ухвала суду набрала законної сили 18.04.2012 року (а.с.74). 03.05.2012 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на вищезазначений житловий будинок (а.с.75) та стала ним користуватися. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, позивач та відповідач домовилися про продаж зазначеного житлового будинку відповідачем позивачу. Згідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Однак позивач стверджує, що ціна будинку складала 4500,00 доларів США, а відповідач стверджує, що ціна складала 36000,00 грн. Факт передання грошових коштів відповідачу теж не заперечується сторонами, однак між сторонами є спір щодо того, в яких грошових одиницях передавалися кошти. Відповідач в своїх поясненнях вказує, що за курсом гривні на час домовленості про продаж будинку 36000,00 грн. складало 4500,00 доларів США. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.02.2013 року ухвала Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, скасована за нововиявленими обставинами (а.с.76). Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 14.03.2013 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості залишена без розгляду, в порядку повороту виконання рішення суду скасовано державну реєстрацію права власності житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88 за [PERSON] 05.04.2013 року відповідач [PERSON] склав розписку про те, що він отримав від позивача 4500,00 доларів США за житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88. Відповідачем та його представником не заперечується факт укладення зазначеної розписки. Сторонами в судовому засіданні також підтверджено той факт, що грошові кошти в момент складення розписки відповідачу не передавалися, а складена розписка свідчила про те, що грошові кошти були передані раніше. Відповідачем та його представником стверджується, що [PERSON] і на даний час є власником зазначеного будинку. Але зазначене спростовується копією ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 14.03.2013 року, якою право власності позивача на цей житловий будинок скасовано. Отже, позивач на даний час не є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 88. Як вбачається із зворотної сторони розписки, 28.08.2015 року позивач отримала від відповідача 200 доларів США, 30.09.2015 року 400 доларів США, 21.01.2016 року 150 доларів США, 14.05.2016 року 300 доларів США. Позивач вказує, що неповернена відповідачем сума складає 3450,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 21.12.2016 року складає 91323,16 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, посилаючись на положення ст.ст.1046,\~1047, 1049 ЦК України, зазначивши про те, що між нею та відповідачем було укладено договір позики.\~ Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Суд не погоджується з тим, що розписка від 05.04.2013 року, складена відповідачем, є підтвердженням укладення договору позики, оскільки в розписці вказано, що грошові кошти отримані за житловий будинок, а також в розписці відсутнє зазначення про обовязок повернути взяті грошові кошти та строк їх повернення.\~\~\~ Згідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики, оскільки суд розглядає позовні вимоги в межах заявлених вимог, а позивачем та його представником не доведено належними доказами факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики. Відмова у позові не позбавлятиме позивача можливості захистити свої права шляхом предявлення позову на інших підставах.

Outcome: dismissed