Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.01.1999 № [NUMBER] квартири № [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнання недійсним договору купівлі-продажу даної квартири від 17.10.2016 [NUMBER], укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнання недійсним договору купівлі-продажу даної квартири від 24.11.2016 № [NUMBER], укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на: 1/2 частку квартири після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], та на 1/2 частку квартири, яку [PERSON] прийняв після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO], зобов'язання [PERSON] повернути квартиру скасування державної реєстрації у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру (з урахуванням уточнених вимог щодо кола відповідачів та змісту позовних вимог). В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON], якому за життя на праві власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS]. [PERSON] власності батька на квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 08.01.1997 виконкомом Дніпропетровської міської ради. На момент його смерті вона не проживала разом з ним, а тому згідно ст.ст. 1269, 1270 ЦК України звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтва про спадщину отримати не змогла, оскільки нотаріусом надана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої видно, що 24.09.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.1999 № 1757, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В. В подальшому право власності перейшло від [PERSON] до [PERSON] за посвідченим нотаріусом Мазуренко С. В. договором купівлі-продажу від 17.10.2016. Позивач зазначає, що її батько проживав у цій квартирі разом із своєю матір'ю до самої її смерті, ніякого продажу квартири вони не здійснювали, ніхто крім них у квартирі був не зареєстрований, жодних претензій від будь-яких власників не було. Вона переконана в цьому, адже після смерті у 2014 році бабусі [PERSON], батько звертався до нотаріальної контори з питання оформлення права власності на спадщину у вигляді 1/2 частки квартири. Отже у 1999 році він не міг самостійно продати квартиру. До того ж, ніякого іншого житла у них з бабусею не було. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 05.01.1999 підроблений. Згідно листа КП «Дніпропетровське МБТІ» № 5593 від 11.11.2016 станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно розпорядження 1/398-97, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР та записаного в реєстрову і книгу №201п за № 98. Окрім того, факт проживання батька і бабусі у спірній квартирі і після укладення оспорюваного правочину у 1999 році підтверджується чисельними документами, які зберіглися у квартирі після їх смерті, наявні у позивача, оскільки вона безперешкодно користувалася і проживала у квартирі. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Бабуся та батько після так званого «продажу» квартири продовжували в ній проживати 15 та 16 років відповідно, а тому не можна стверджувати про наявність вільного волевиявлення при укладенні цього правочину. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої, третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу. Оскільки перехід права власності до [PERSON] відбувся за недійсним правочином, тому підлягає визнанню недійсним і наступний правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] Усі дії, пов'язані з багаторазовим переоформленням права власності свідчать про намір причетних до незаконного вилучення квартири осіб ускладнити її повернення спадкоємцям. З цього приводу позивачем подана заява про вчинення злочину до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Зазначає, що померлому батьку [PERSON] належала 1/2 частка у праві власності на спірну квартиру. Друга 1/2 частка належала раніше померлій його матері [PERSON] Після смерті [PERSON] її син (батько позивача) [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину в силу вимог статті 1268 ЦК, у відповідності до якої спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки батько та бабуся проживали разом і батько ніякої заяви про відмову від спадщини не подавав, то вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу її спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, позивач просить визнати за нею право власності на всю квартиру в порядку спадкування. Крім того, посилаючись на норми ст.ст. 328, 330, 388 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» позивач просить суд витребувати квартиру у добросовісного набувача - [PERSON], який придбав квартиру у [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору від 04.11.2016, посилаючись на те, що вона є єдиним спадкоємцем квартири, а квартира перебуває у його незаконному володінні. Враховуючи викладене, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Позивач та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] або їх представники в судове засідання не з'явилися, про дату місце та час розгляду справи повідомлялися судом неодноразово належним чином, про що в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про отримання повістки [PERSON] (а.с. 29), а також містяться поштові конверти з відмітками пошти про сплив терміну зберігання (а.с. 51, 70-72). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без їх участі, інших заяв від них не надходило. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки вважав себе добросовісним набувачем спірної квартири. Крім того, звернувся до позивача [PERSON] та до [PERSON] із позовом, як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору на стороні відповідачів - про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. В обґрунтування позову вказав, що він є власником спірної квартири, але з грудня 2016 не може безперешкодно до неї потрапити, оскільки [PERSON] та [PERSON] чинять йому перешкоди у проживанні, заявляючи, що вони є власниками цієї квартири. В грудні 2016 року він у черговий раз прийшовши до своєї квартири, але не зміг до неї потрапити, оскільки [PERSON] та [PERSON] самовільно, не попередивши його, змінили замки на вхідній двері. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] своїми діями порушують його право власності. Він змушений мешкати в орендованих квартирах, що створює незручності. У зв'язку із цими обставинами він звернувся із заявою до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, вчиненого [PERSON] та [PERSON], але йому було рекомендовано звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. Посилаючись на норми ст.ст. 41, 47, 48 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, просить позовні вимоги за власним позовом задовольнити, відповіти позивачу у його позові. Вислухавши в судовому засіданні сторін, третю особу, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON], про що свідчить свідоцтво про її народження (а.с. 6). [PERSON] (бабуся позивачки) померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с. 10), а батько позивачки - [PERSON] помер [INFO], що також підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа, що видно з Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи № 306/2015 05.05.2015 (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] за життя на праві спільної сумісної власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 08.01.1997 виконкомом Дніпропетровської міської ради (а.с. 9). Як вказує позивач, на момент смерті вона не проживала разом з батьком та бабусею, а тому згідно ст.ст. 1269, 1270 ЦК України звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про спадщину не змогла. Інших спадкоємців немає. Після звернення до нотаріуса 28.10.2016 отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої видно, що 24.09.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.1999 № 1757, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В. (а.с. 13, 14). На вимогу суду приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. надано нотаріальну справу по спірній квартирі (а.с. 73 - 88), з якої вбачається, що на підставі посвідченого приватним нотаріусом Гуніним В.В. договору купівлі-продажу від 05.01.1999 [PERSON] та [PERSON] (продавці) продали [PERSON] спірну квартиру. [PERSON] власності зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.09.2016 (а.с. 75 - 77, 86). В подальшому на підставі посвідченого приватним нотаріусом Мазуренком С.В. договору купівлі-продажу від 17.10.2016 [PERSON] продав квартиру [PERSON] [PERSON] власності також було зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 13, 14). Потім на підставі посвідченого приватним нотаріусом Мазуренком С.В. договору купівлі-продажу від 04.11.2016 [PERSON] продав квартиру [PERSON] [PERSON] власності зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 45). Позивач зазначає, що її батько проживав у цій квартирі разом із своєю матір'ю до самої її смерті, ніякого продажу квартири вони не здійснювали. У 1999 році батько не міг самостійно продати квартиру, адже ніякого іншого жила у них з бабусею не було. Як видно з листа КП «Дніпропетровське МБТІ» № 5593 від 11.11.2016, адресованого Державному нотаріусу Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М., станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно розпорядження 1/398-97, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР та записаного в реєстрову і книгу №201п за № 98. Отже, станом на 31.12.2012, тобто і після відчуження квартири [PERSON] право власності за даними БТІ було зареєстроване за бабусею позивача [PERSON] та батьком - [PERSON] На підтвердження факту проживання батька і бабусі у спірній квартирі і після переходу права власності на неї у 1999 році позивач надала ряд документів (а.с. 94 - 95). Так, згідно медичного посвідчення водія, серія [NUMBER], виданого 13.04.1999 на ім'я [PERSON], адресою проживання вказане: [ADDRESS]. У свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серія [NUMBER], виданого 06.04.2005 [PERSON], підприємницька діяльність зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу № 43221209 від 21.01.2014 про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, боржник [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS]. Повістка від 29.07.2015 до військкомату надіслана [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки з місця проживання від 17.11.2015, виданої [PERSON], він проживає за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з роздрукована з офіційного веб-сайту Мінюсту, виконавче провадження на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва про справі № 2-2070/10 про стягнення із [PERSON] заборгованості за банківським кредитом, отриманим у ПАТ КБ «Надра», здійснювалося за адресою [ADDRESS]. Це постанова про відкриття виконавчого провадження від 21.01.2014 року ВП №41624017, постанова про призначення експерта суб'єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні від 04.02.2016 №41624017, в якій йдеться про проведення виконавчих дій з опису, арешту та оцінки майна боржника [PERSON], у т.ч. і квартири адресою: [ADDRESS], постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №41624017 від 20.04.2016. 06.04.2006 [PERSON] заповнював реєстраційну картку ФОП [PERSON], де вказував адресу: [ADDRESS]. 17.09.1997 [PERSON] укладала договір з ОПЕ «Дніпротелеком» про надання послуг електрозв'язку за вказаною адресою (до укладення спірного договору у 1999 році). 30.07.2001 [PERSON] уклала договір про надання послуг із газопостачання з ВАТ «Дніпрогаз» на дану квартиру. 13.02.2006 [PERSON] укладала договір з КЖЕП-47 про надання послуг з утримання будинків по квартирі за адресою: [ADDRESS]. 25.01.2000 вона ж укладала договір про користування електричною енергією у цій же квартирі, додаткову угоду від 14.03.2002 до даного договору. 06.12.2006 підписувала акт звіряння кількості та вартості спожитої електроенергії №1/0687127 від 06.12.2006. 14.03.2011 [PERSON] була видана довідка КП «Міські комунальні мережі» про склад сім'ї від _7054 по даній квартирі. Як вбачається з акту допуску та акт опломбування лічильника від 03.03.2011, у присутності [PERSON] опломбовано квартирний лічильник у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Згідно копії абонентської книжки споживача природного газу, 16.05.2011 [PERSON] надала розписку про проходження інструктажу правил поводження з газовими приладами. Отже, факт проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі і після укладення оспорюваного правочину, користування квартирою підтверджується вказаними документами, які зберіглися у позивача після їх смерті. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право па відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно із приписами Конституції, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. [PERSON] приватної власності є непорушним. Про це йдеться і у ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України та ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Аналогічна правова позиція викладена у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судові практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної інколи, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Статтею 236 ЦК України передбачено нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, с недійсним з моменту його вчинення. Згідно узагальнення судової практики від 24.11.2008 року Верховного Суду України, недійсність правочину виникає через те, що дія, схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення. Суд вважає, що позивачем доведено факт протиправного, всупереч волі власників, заволодіння квартирою її батька та бабусі, яку вона мала успадкувати. Водночас дана квартира не може бути витребувана у [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки позивач фактично не вступила у спадщину і поки ще не є власником спірної квартири. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. [PERSON] особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідна правова позиція була сформована Верховним Судом України в Постанові по справі № 6-107цс12 від 07.11.2012. В контексті спірних правовідносин у даній справі, оскільки спірне майно не належить позивачу, не вибувало з її законного володіння, суд вважає, що позивач не вірно обрала спосіб захисту свого порушеного права - шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] Водночас, з урахуванням того, що позивач вважає себе власником майна, довела суду наявність у неї, як у спадкоємця права на спадкування, але вона не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на квартиру у порядку спадкування. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 цього ж Кодексу, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1269 цього Кодексу передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із ч. 3 ст. 168 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] (бабуся позивача, мати [PERSON].) померла. Після її смерті [PERSON] не заявив про відмову від спадщини, а отже вважається, що він прийняв спадщину після смерті [PERSON] у вигляді ? частини спірної квартири. Якщо спадкоємець за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (тобто до спадкоємців спадкоємця). Як встановлено, єдиним спадкоємцем після смерті померлого [PERSON] є його донька - [PERSON], а отже за відсутності умов для прийняття спадщини внаслідок протиправного заволодіння нею, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання правочину недійсним та визнання права власності у порядку спадкування. Водночас, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про скасування державної реєстрації у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності за [PERSON], виходячи з наступного. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України. Нотаріус, як спеціальний суб'єкт, здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Правовий аналіз положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що державний реєстратор та нотаріус є спеціальними суб'єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав та здійснення інших повноважень, передбачених законами України. Запис про право власності може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Таким чином, позови про внесення, виключення, зміну будь-яких записів в Державному реєстрі прав пред'являються до державного реєстратора органів державної реєстрації прав, утворених Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, та/або нотаріуса, як спеціального суб'єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора. Згідно із п. 6 наразі чинного Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. За правилами п. 17 даного Порядку, будь-які реєстраційні дії вчиняються державним реєстратором на підставі рішення суду. З урахуванням викладеного, само по собі рішення про визнання права власності, визнання недійсним правочину, може бути підставою для виключення записів про право власності з відповідних реєстрів, і лише у разі відмови у вчиненні реєстраційних дій, позивач має право звернутися із відповідним позовом до держаного реєстратора або нотаріуса про вчинення таких дій. Виходячи з наведеного, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Щодо позову третьої особи - [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений прав а власності. [PERSON] приватної власності є непорушним. Також згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] набув право власності як добросовісний набувач у [PERSON], який в свою чергу придбав її у [PERSON], а останній придав квартиру у [PERSON] та [PERSON] В той самий час, судом визнано право власності у порядку спадкування на дану квартиру за [PERSON] яка є законним спадкоємцем [PERSON] шляхом визнання недійсним правочину, укладеного останнім. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України проголошено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Згідно із п. 8 даної постанови Пленуму, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи встановлені судом обставини набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, суд доходить висновку, що не можна вважати, що право власності ним набуте правомірно, оскільки незаконність набуття права власності встановлена судом. Дії [PERSON], які полягають у користування спірною квартирою, не носять стосовно [PERSON] протиправного характеру, оскільки позивачка в даному випаду є спадкоємцем колишнього власника квартири, вибулої з володіння останнього протиправним шляхом. Це, в свою чергу, призвело до позбавлення можливості [PERSON] успадкувати квартиру у встановлені законом строки, а тому відповідач [PERSON] взагалі не може вважатися такою, що вчиняє протиправні дії стосовно [PERSON] Отже, позовні вимоги до [PERSON] про усунення нею перешкод у користуванні квартирою не підлягають задоволенню, у зв'язку із відсутністю з її боку дій щодо незаконного користування спірною квартирою, які б порушували право власності [PERSON] Позовні вимоги до [PERSON] взагалі ніяким чином не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення витрат на сплату судового збору, суд виходить з того, що згідно квитанції позивач при поданні позову сплатив 551,20 грн. (а.с. 2). Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 551,20 грн., яка є мінімальною ставкою. Враховуючи, що позивні вимоги [PERSON] задоволені частково - лише до [PERSON], які оплачені мінімальною ставкою судового збору, меншою яка бути не може, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору дану суму. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати у порядку ст. 88 ЦПК України не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial