Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок [ADDRESS] . Вона (позивач) є єдиним спадкоємцем [PERSON] та фактично прийняла спадщину, оскільки все майно спадкодавця перейшло в її володіння. Вона (позивач) проживає у спадковому будинку, доглядає прибудинкову територію, обробляє земельну ділянку, всебічно забезпечує збереження спадкового майна, за власні кошти сплачує комунальні послуги, купує дрова для опалення будинку взимку та займається його ремонтом. У зв`язку із станом здоров`я та необізнаністю в правових питаннях вона (позивач) у визначений законом термін не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З метою оформлення спадщини вона (позивач) зверталася до приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М., яка рекомендувала їй звернутися до суду для встановлення факту прийняття спадщини та визнання права спадкування.\~\~\~ [PERSON] просила суд: - визнати за нею право спадкування майна [PERSON] ; - встановити факт прийняття нею спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що вважає позов [PERSON] необґрунтованим, оскільки наведені в ньому обставини не передбачені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а тому не свідчать про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , та просив розгляд справи проводити без їх участі. У судове засідання треті особи [PERSON] , [PERSON] , представник третьої особи [PERSON] адвокат Ващенко М.О. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, не просили розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 4). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, відносини спадкування після смерті [PERSON] регулюються правилами ЦК України. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. З матеріалів справи (а.с. 68) вбачається, що 16 вересня 2008 року [PERSON] склав заповіт, яким житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , а також все інше майно, яке йому належить і на що за законом він матиме право на день смерті заповів в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що зазначений заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 1 квітня 2019 року (а.с. 49). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що на день смерті [PERSON] проживав один в [ADDRESS] , спадкова справа після його смерті не заводилася, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9; 47). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5-6; 10-13), а тому в силу ст. 1262 ЦК України має право на спадкування після смерті [PERSON] , як спадкоємець другої черги за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що її законодавчо закріплене право, передбачене ст. 1262 ЦК України, на спадкування після смерті [PERSON] підлягає судовому захисту у зв`язку із його порушенням, невизнанням або оспорюванням іншими особами, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини, суд виходить з наступного. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року. Таким чином, встановлення факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК УРСР можливе лише в тому разі, якщо спадкодавець помер до [INFO] , тобто коли відносини спадкування регулюються положеннями ЦК УРСР 1963 року. Ураховуючи те, що [PERSON] помер після [INFO] , відносини спадкування після його смерті регулюються положеннями ЦК України, які не передбачають такого поняття, як прийняття спадщини шляхом фактично вступу в управління або володіння спадковим майном, суд приходить до висновку, що позов в цій частині також не підлягає задоволенню у зв`язку із його необґрунтованістю. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed