Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення заборгованої заробітної плати на суму 2478 грн. 95 коп., компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати на суму 126 грн. 28 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди на суму 2000 грн. Позовні вимоги вона обгрунтовує тим, що починаючи з 3 вересня 2013 р. працювала у відповідача барменом, а 29 травня 2014 р. була звільнена з роботи за власним бажанням. За період її роботи винила заборгованість по заробітній платі за 2014 p.: за березень 2014 р. - 608,27 грн., квітень - 679,21 грн., травень - 1191,47 грн., а всього - 2478, 95 грн.. Згідно Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20.12.1997 року, сума компенсації, що належить їй за невчасно виплачену зарплату, склала за: березень 2014 р. - 58,40 грн., квітень 2014 р. - 41,43 грн., травень 2014 р. - 26,45 грн., всього - 126,28 грн. Відповідно до ст.116 КЗпП України відповідач зобов'язаний в день звільнення виплатити всі кошти, що належать їй до сплати. Проте до теперішнього часу розрахунок не проведений. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини підприємства, установи, організації належних працівнику сум в день звільнення, підприємство, установа, організація повинно сплатити йому середній заробіток за весь час затримки. Те, що відповідач в день звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло їй величезні моральні страждання, вона весь час переживала з приводу існування своєї сім'ї, внаслідок чого вона і її сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування, а тому вважає, що згідно ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та пояснила, що працюючи у відповідача, вона за період березень - травень 2014 р. отримала лише аванс за березень 2014 р. Заробітна плата виплачувалася згідно відомостей. На установи банку заробітна плата не перераховувалася. У копіях відомостей про зарплату, які надав відповідач, вчинено підпис не нею. Власне, у відповідача були оригінали її підпису, а тому його не важко було б скопіювати. [PERSON] працювала у відповідача барменом, потім заступником директора, вона вела облік робочого часу, у неї були оригінали відомостей. Оригінали цих відомостей знаходяться справі за позовом [PERSON]. Вона, позивачка, їх скопіювала. В квітні 2014 р. її було переведено на роботу на пів ставки, а тому в цей місяць вона працювала не усі робочі дні. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову з тих підстав, що долучені до позовної заяви копії відомостей про нарахування заробітної плати за березень-травень 2014 року згідно вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України не можуть бути належними доказами, так як вони не затверджені роботодавцем, хоча таке затвердження передбачено у бланках кожної з відомостей. [PERSON] забрала оригінали відомостей про отримання працівниками заробітної плати, оскільки мала доступ до них. Строк довіреності, яка видавалась їй, закінчився 24.03.2014 року і з того часу вона відомостей не вела. Навпаки, доказами на підтвердження безпідставності позовних вимог є наявні у відповідача копії відомостей на отримання авансу і заробітної плати за вищевказаний період, з яких вбачається, що позивачка всі належні їй до виплати суми одержувала своєчасно. Додатковим доказом зазначеного факту є квитанції установи банку № к23/І/177 від 18.04.2014р., № k23/J/257 від 19.05.2014р. та № k23/J/184 від 19.06.2014р., які підтверджують сплату відповідачем єдиного соціального внеску з нарахованої працівникам заробітної плати. На думку представника відповідача, безпідставними є також і вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Відповідно до п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997р. № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Відтак за відсутності порушень термінів виплати заробітної плати зазначений Порядок не застосовується. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України застосовується лише у випадку непроведення зі звільненим працівником розрахунку у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, з огляду на що посилання позивачки на ст. 117 КЗпП України також безпідставні. Не ґрунтується на вимогах закону і вимога позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди. Додані до заперечення докази переконливо свідчать про відсутність порушення [PERSON] законних прав позивачки, які б могли призвести до моральних страждань. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Суд встановив, що 3 вересня 2013 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем - фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір на невизначений строк, відповідно до якого вона мала виконувати роботу бармена з гнучким графіком роботи, але не більше 40 год. на тиждень, з вихідними - 2 дні на тиждень. 29 травня 2014 р. її було звільнено за власним бажанням. При звільненні відповідач не розрахувався з позивачкою, заборгувавши їй за період з березня по травень 2014 р. зарплату на суму 2478 грн. 95 коп. Позивачка просить захистити її трудові права, стягнувши на її користь заборговану заробітну плату, компенсацію втрати частини заробітку за порушення термінів її виплати, середній заробіток за весь період затримки розрахунку та відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ч.1 ст. ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В копіях відомостей про отримання заробітної плати та авансу, що їх надала позивачка, відсутні підписи про отриману нею заробітну плату в квітні - травні 2014 р. Оригіналів відомостей відповідачем суду не надано. Квитанції про сплату єдиного соціального внеску, які надані до суду представником відповідача, не можуть бути підтвердженням виплати зарплати позивачці. Єдиним документом про виплату заробітної плати є відомості, які повинні зберігатися працедавцем протягом 75 років. Трудовим законодавством, зокрема, ст. 110 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу при кожній виплаті заробітної плати повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. До того саме власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. З огляду на викладене суд вважає доведеним факт невиплати позивачці заробітної плати на суму 2 478 грн. 95 коп. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 р. та ст. 1, ч.1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 р. підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) у разі затримки виплати працівникам на один і більше місяців грошових доходів. Суд стягує зазначені компенсаційні виплати в межах заявлених вимог - на суму 126 грн.28 коп. Оскільки при звільненні з роботи відповідач не розрахувався з позивачкою, то згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день розгляду справи відповідач не виплатив позивачці заборгованість по заробітній платі. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно відомостей про виплату авансу та зарплати за березень та квітень 2014 р. позивачці нарахована заробітна плата: за березень - 1273, 61 грн., квітень - 717 грн. 44 коп. Кількість робочих днів, які пропрацювала позивачка, становить 34. Відтак її середньоденна заробітна плата становить 58,56 грн. (1273,61 + 717) : 4 = 58,56. За період з 30 травня 2014 року по 1 квітня 2015 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 213 днів ( в 2014 році: травень - 1; червень - 19, липень - 23, серпень - 20, вересень - 22 , жовтень - 23, листопад - 20, грудень - 23 в 2015 році: січень - 20, лютий - 20, березень - 21, квітень - 1). Наразі сума середнього заробітку за період з дня затримки розрахунку і до ухвалення судового рішення становить 12 473 грн. 28 коп. (58,56 х 243 = 12 473,28) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідач порушив права позивачки на оплату праці, що призвело до моральних переживань та втрати нею нормальних життєвих зв'язків. Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачці моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 500 грн. Оскільки позивачка при подачі позову звільнена від сплати судового збору, то судові витрати, які становлять судовий збір, виходячи з вимог майнового та немайнового характеру відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави на загальну суму 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial