Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав на його малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач, [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , однак не виконує свої батьківські обов`язки, не дбає про її стан здоров`я, про забезпечення житлово-побутовими умовами, не турбується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, ухиляється від її виховання та утримання. Факт ухиляння та невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків підтверджується його особистою письмовою заявою про відмову від батьківських прав відносно доньки, завіреною приватним нотаріусом 18.09.2018р. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% від мінімального прожиткового мінімуму на відповідний вік дитини, до досягнення нею повноліття. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Запорізької області від 04.01.2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 25.01.2019р. відповідач до суду подав відзив на позов, в якому вказав, що саме позивачем створювалися умови, за яких він не міг спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні, оскільки через початок бойових дій на території Донецької області у квітні 2014 р., вона разом з донькою поїхала до своїх батьків у м. Москва Російської Федерації, а він поїхав до Респібліки Білорусь. Влаштувавшись там на роботу та знайшовши житло, зателефонував їй, щоб вона з донькою приїхала до нього, проте вона відмовилася, також відмовила йому і тоді, коли він приїхав по них з донькою у м.Москва, після чого змушений був повернутися додому в с. Урзуф. З січня 2015р. [PERSON] за місцем реєстрації не проживала, а постійно мешкала у Москві. 07.08.2017р. на підставі рішення суду шлюб між ними було розірвано, однак позивачка раз на рік приїжджала до нього в с. Урзуф для отримання дозволу на вивіз дитини, при цьому обіцяла, що повернеться і вони знову будуть проживати разом і у нього буде можливість спілкуватися з донькою. У вересні 2018р. позивачка повідомила його про те, що буде проживати у своєї бабусі в с. Богданівка Чернігівського району Запорізької області і що донька не його, і воне не буде давати дозвіл на побачення з нею, якщо він не напише заяву про відмову від батьківських прав стосовно доньки. Повіривши колишній дружині він написав таку заяву, однак остання всеодно не дає можливості спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні. Позбалення батьківських прав позивачці необхідно для безперешкодного вивозу дитини до Російської Федерації, а він бажає спілкуватися з донькою та приймати участь у її житті. При зустрічі з донькою та колишньою дружиною дає гроші на навчання, на придбання необхідних речей, ліків тощо. Просить в цій частині позовних вимог позивачці відмовити. Не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання доньки, однак не в тому розмірі, в якому просить позивачка, оскільки він вдруге одружився, має на утримання сина 2018 року народження, ніде не працює, має скрутне матеріальне становище, тому може сплачувати аліменти на доньку у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття. У судовому засіданні позивачка, [PERSON] та її представник, Усенко Ю.Д. позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині позбавлення його батьківських прав не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві, позов в частині стягнення аліментів визнав повністю. Представник третьої особи, служби у справах дітей Чернігівської РДА, Житарюк Н.М. в судовому засіданні вважала позов необгрунтованим та надала висновок Мангушської РДА Донецької області щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Суд, заслухавши позивача та його представника, відповідача, представника третьої особи, об`єктивно, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 30 листопада 2010 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.11.2010 р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Першотравневого районного управління юстиції Донецької області (а.с.13). Від шлюбу мають спільну доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.02.2012р., виданого виконкомом Урзуфської сільської ради Першотравневого району Донецької області (а.с.12). Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 07 серпня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 19 серпня 2017р. (а.с. 14). Позивачка разом з малолітньою донькою з 25.09.2018р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у її паспорті, проте за вказаною адресою не проживає, а проживає у м. Москва Російської Федерації, про що не заперечувала у судовому засіданні. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Між тим судом встановлено, що відповідач, який має потяг до дитини, відчуває до неї почуття любові, до від`їзду позивача з дитиною за межі України, постійно спілкувався з донькою, брав участь в її утриманні та вихованні, про що в судовому засіданні не заперечувала й сама позивачка. Висновок суду про відмову в задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав не спростовує надана суду нотаріально посвідчена згода відповідача на позбавлення його батьківських прав щодо доньки (а.с.15), оскільки: - по-перше, питання про позбавлення батьківських прав вирішується лише в судовому порядку, де суд сприймає всі надані докази безпосередньо, а відповідач в суді послідовно і наполегливо заявляє про відсутність з його боку порушень батьківського обов`язку, надаючи докази своєї належної поведінки, а також зауважуючи на тому, що зміст вказаної заяви не відповідає його дійсному волевиявленню; - по-друге, навіть за умови визнання позову в суді таке визнання не може бути прийнято судом, так як вочевидь суперечить інтересам як батька, так і дитини. У зв`язку з викладеним, суд не вбачає жодної підстави оцінювати цей документ як доказ, що може скласти конкуренцію тим фактичним даним, які свідчать на користь відмови в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав. Окрім того, судом враховується висновок Мангушської РДА Донецької області №01-29/52 від 22.02.2019р. віповідно до якого комісія з питань захисту прав дитини Мангушської РДА вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Залишаючи позов без задоволення в частині позбавлення відповідача батьківських прав, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. Що ж стосується цього спору, суд, як вже зазначено, не може констатувати наявність винної поведінки в діях відповідача, оскільки останній не відмовлявся від своєї доньки, від спілкування з нею та утримання, бо саме позивач у справі позбавила його такої можливості, виїхавши з дитиною за межі України, а саме до м.Москва Російської Федерації. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За змістом ст.153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст.142 СК України діти мають рівні права та обов`язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виказує готовність належним чином виконувати свої батьківськи обов`язки і в подальшому, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, яке захищає закон, а необгрунтоване позбавлення цього права посягатиме не лише на інтереси батька, а й на право дитини на отримання повноцінного виховання та на спілкування з батьком. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Судом встановлено, що між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищезазначені обставини, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину та те, що відповідач працездатна особа, думку самого відповідача, який не заперечував проти стягнення з нього аліментів, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Даний розмір аліментів зможе забезпечити дитині не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, який би дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп., оскільки позивачка звільнена від його сплати при подачі позову на підставі п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial