Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2013 року відповідач подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов'язався знятися з реєстраційного обліку, що підтверджується заявою [PERSON] від 17.07.2013 року. На час дарування квартири позивач та відповідач фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, спільно не проживали, що підтверджується завою про розірвання шлюбу від 06.08.2013 року, а тому відповідач втратив право володіння, користування та розпорядження кватирою. Також враховуючи те, що відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, позивачка була змушена звернутися до суду. 05.06.2014 року в судовому засіданні [PERSON] подала заяву про зміну підстави позову, в якій посилалася на те, що з квітня 2013 року по теперішній час відповідач у квартирі не проживає, не сплачує за комунальні послуги, квартирою не цікавиться, постійно проживає в квартирі за іншою адресою, а тому враховуючи положення ст. 405 ЦК України [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду судом повідомлений, про що свідчать підписи в розписці його представників - [PERSON] та [PERSON] (а.с.87), за даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, причин своєї неявки в судове засідання відповідач не повідомив, за таких обставин суд визнав причини його неявки неповажними та вважав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169 ЦПК України. Від третьої особи - Деснянського районного відділу ГУ державної міграційної служби в м. Києві надійшов лист про розгляд справи у відсутності їх представника. Заслухавши пояснення позивача та її предствника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 29.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], є [PERSON] (а.с.5). Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6). 17.07.2013 року [PERSON] зобов'язався знятися з реєстраційного обліку 01.09.2013 року, що підтверджується його заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.10). Відповідно до довідки Форми №3 від 04.02.2014 року в спірній квартирі зареєстровані - [PERSON] (власник), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (кол.чоловік) (а.с.7). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття особи з реєстраційного обліку судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Вказана норма також передбачена п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57-цс11. Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2013 року [PERSON] в позовній заяві зазначає, що з травня 2013 року перестав постійно проживати з [PERSON] (а.с.9). Даний факт підтверджується актом від 14.05.2014 року, засвідчений начальником ЖЕК-302 (а.с.54). Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого. Відповідно до положень статей 391 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В судовому засіданні, судом було встановлено, що з травня 2013 року [PERSON] не проживає у квартирі та не сплачує кварплати, на підставі цього, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved