Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Територіальної громади села Михайлівці в особі Михайловецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, державного нотаріуса Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Карасевича Олега Івановича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Позов мотивувала тим, що [INFO] померла її тітка [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. Крім неї, після смерті тітки інших спадкоємців, ні за законом, ні за заповітом немає. Коли вона вчасно звернулася до нотаріальної контори, їй було відмовлено в оформленні права на земельну частку (пай), яка належала спадкодавцю, оскільки право на неї останній було оформлено уже після її смерті. Зокрема, Мурованокуриловецькою державною нотаріальною конторою 19.12.2017 року на ім'я тітки, яка померла [INFO] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [NUMBER] від 19.12.2017 на земельну частку (пай). Тому вона змушена звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просила суд визнати недійсним вказане вище свідоцтво про право на спадщину. Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 02.10.2018 було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] (а.с. 40-43) та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою витребувано з Могилів-Подільської державної нотаріальної контори витяги із спадкового реєстру спадкових справ та заповітів на прізвище [PERSON], яка померла [INFO] та на прізвище [PERSON], яка померла [INFO], а також належним чином завірену копію спадкової справи №347/2017 заведеної щодо майна [PERSON], яка померла [INFO], а з Першої Вінницької державної нотаріальної контори - належним чином завірену копію спадкової справи № 26/2018, заведену щодо майна померлої [INFO] [PERSON]. Відповідач Михайловецька сільська рада копію ухвали суду від 02.10.2018 та доданих до неї матеріалів отримала 05.10.2018, відзиву до суду не направила. Її представник в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнав повністю (а.с. 67, 72). Відповідач державний нотаріус Карасевич О.І. копію ухвали суду від 02.10.2018 та доданих до неї матеріалів також отримав 05.10.2018, відзиву до суду не направив, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило (а.с. 73). Ухвалою суду від 30.10.2018 у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті на 28.11.2018. Учасники справи в судове засідання 28.11.2018 не з'явилися, належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду. З урахуванням клопотань позивача та відповідача Михайловецької сільської ради розглядати справу у їх відсутності, поданих на стадії підготовчого провадження, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с. Михайлівці Мурованокуриловецького району Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 46). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1266 ЦК України). Із свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 47), посвідки про народження [PERSON] (а.с. 48), свідоцтва про одруження [PERSON] (а.с. 49), свідоцтв про народження та про укладення шлюбу позивача (а.с. 50-51), копії спадкової справи №26/2018, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 75-114) слідує, що позивач [PERSON] є спадкоємцем другої черги за законом за правом представлення після смерті [PERSON], яка має право на спадкування та прийняла спадщину, подавши 17.01.2018 нотаріальній конторі заяву про її прийняття. [PERSON] 06.06.2018 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належну [PERSON] квартиру (а.с. 113). Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом, після смерті [PERSON] відсутні. З копії спадкової справи № 347/2017 заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON], яка була надіслана суду разом із копією спадкової справи № 26/2018, слідує, що [PERSON] була єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном (а.с. 90-118). [PERSON] належало право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Темп» с. Михайлівці, розміром 3,27 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) [NUMBER] (а.с. 107). Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Карасевичем О.І. на підставі заяви представника [PERSON] - [PERSON] від 19.12.2017 (а.с. 94) в цей же день було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану вище земельну частку (пай) (а.с. 55). Отже, суд вважає встановленим, що державний нотаріус Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Карасевич О.І. видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я особи, яка на час його видачі уже померла. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Сільвер та інші проти Сполученого Королівства» (1983) ЄСПЛ роз'яснив наступне: коли особа, наводячи аргументи, звертається із заявою про порушення гарантованих Конвенцією прав і свобод, вона повинна мати засоби правового захисту у відповідному національному органі, в тому числі, для того, щоб її питання було вирішене. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приймає рішення про задоволення позову [PERSON] в заявлених нею межах.

Outcome: approved