Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області, відділу Держгеокадастру у Глибоцькому районі Чернівецької області та [PERSON] про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її батьку належало право на земельну частку пай в розмірі 1,71 умовних кадастрових гектарах. Після його смерті вона та її брат [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/2 частки вказаного паю. Вказує на те, що виготовляючи технічну документацію на належну земельну ділянку, її стало відомо, що на виділену їй змелену ділянку вже видано 21 червня 2011 року державний акт № [NUMBER] відповідачу [PERSON] про право власності на земельну ділянку розміром 1,0354 га. Вважає, що вказаний Державний акт порушує її права власника на земельну ділянку, а тому просить суд визнати його недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю та надав пояснення, які викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Предстник Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області, відділу Держгеокадастру у Глибоцькому районі Чернівецької області в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, а тому суд вважає, що можна розглянути справу у їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки [PERSON]) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] отримала свідоцтво про право власності за законом на 1/2 частку спадкового майна, а саме, на 1/2 частку права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності колгоспу «Світанок» с. Турятка Глибоцького району Чернівецької області розміром 1,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належала спадкодавцю [PERSON] 08 січня 2007 року позивачці [PERSON] було видано сертифікат серії [NUMBER] на вказану земельну ділянку. 08 жовтня 2010 року розпорядженням Глибоцької районної державної адміністрації № 386 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі земельних часток /паїв/ із земель колективної власності Турятської сільської ради у власність громадянам» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельних часток в натурі із земель колективної власності та надано у власність громадянам с. Турятка, в тому числі позивачці [PERSON] передано у власність земельну ділянку [NUMBER]. Місце розташування вказаної земельної ділянки погоджене суміжними землекористувачами та Турятською сільською радою, про що складено відповідний протокол. Суміжними землекористувачами позивачки [PERSON] є відповідач [PERSON] та [PERSON] вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з Публічної кадастрової карти України земельній ділянці [NUMBER] на полі [NUMBER], присвоєно кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Встановлено, земельна ділянка з кадастровим номером -[NUMBER], передана у власність відповідача [PERSON], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку № [NUMBER] від 21.06.2011 року. Згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Державний акт на право власності на земельну ділянку (на час виникнення спірних відносин) визнається документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. Визнання недійсним державного акта на право власності може мати місце у разі видання його з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, згідно ч.1ст.155 ЗК України. Отже, судом встановлено, що відповідачу [PERSON] було видано Державний акт про право власності на земельну ділянку, яка була передана у власність позивачці [PERSON], а тому він підлягає скасуванню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного, ст.. ст. 153, 210 ЗК України, ст.. ст.. 358 ЦК України,

Outcome: approved