Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Починаючи з жовтня 2016 року, позивачу телефонують невідомі особи, які представляються працівниками публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» (далі ПАТ «Акцент - Банк») та вимагають повернення заборгованості за кредитним договором. Між тим, вона не укладала та не вчиняла дій на укладення кредитного договору з ПАТ «Акцент - Банк», в тому числі і відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», не підписувала його ні в якому вигляді, в тому числі і за допомогою електронного цифрового підпису, не складала заявку та анкету для отримання кредиту, ніколи не здійснювала волевиявлення на укладення такого договору, тому вважає, що вказаний договір є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених вище. Представник відповідача - ПАТ «Акцент - Банк» в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, окрім того надав письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], зазначивши наступне: 07 жовтня 2016 року між ПАТ «Акцент - Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № АВН0СТ1551069238 на суму 8 479 грн 20 коп. строком на 12 місяців під 5,99 % на місяць, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника (банківська картка [NUMBER] ПАТ КБ «ПриватБанк», власник рахунку [PERSON]). [PERSON] акцептувала оферту, здійснивши дії спрямовані на укладення договору і настання юридичних прав та обов'язків, у тому числі: заповнюючи заявку на сайті ПАТ «Акцент - Банк» (https://a-bank.com.ua/), зазначила свій номер телефону, ввела ОТР-пароль, який їй прийшов на номер телефону, номер банківської картки, та розмір і строк кредиту, після чого Банком було перераховано грошові кошти в сумі 8 000 грн на банківський рахунок (банківська картка [NUMBER] ПАТ КБ «ПриватБанк»), зазначений заявницею, що засвідчує факт передачі грошових коштів ПАТ «Акцент - Банк» до позичальника і факт укладення між ними договору позики у формі електронного документу. В зв'язку з цим, на підставі ст. ст. 526, 527, 530, 638, 639 ЦК України просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до заяви Позивальника №АВН0СТ1551069238 від 07 жовтня 2016 року, [PERSON], 1959-06-20 р., ідентифікована за карткою банку номер 5168742064601945, уклала з ПАТ «Акцент -Банк» в електронному варіанті кредитний договір, згідно з яким Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 8 479 грн 20 коп. на строк 12 місяців, з 07.10.2016 року по 07.10.2017 року включно, зі сплатою 5, 99 % в місяць, на суму виданого кредиту, що сплачується щомісяця, у розмірі 1 214 грн 97 коп., починаючи з 02 по 06 число наступного місяця, в обмін на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди за надання фінансового інструменту 479 грн 20 коп., комісії зазначеній в Заяві та Правилах та Умовах надання кредиту «Швидка готівка» строки. Позичальник ознайомилася та згодна із Умовами та правилами надання банківських послуг. (а. с. 129) Вказані кредитні кошти були перераховані на платіжну картку позичальника [NUMBER], що підтверджується копіями платіжного доручення наданих відповідачем (а. с. 130-132) та зараховані на вказану картку, що підтверджується випискою з рахунку, наданою публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (а. с. 160-161). Згідно з поясненнями [PERSON], вона вказаний вище кредит не замовляла і ним не користувалася. Також зазначила, що кошти були зараховані на її пенсійну картку, що порушує умови надання кредиту установою банку. Крім того, з приводу заблокування невідомою особою її мобільного номеру телефону та зарахування 8 000 грн на її платіжну картку, тобто оформлення кредиту без її відома, [PERSON] звернулася до Дворічанського ВП Куп'янського ВП ГУ НП в Харківській області з заявою про здійснення відносно неї шахрайства, на що отримала повідомлення за № 3452 від 26.10.16 р. про прийняття і реєстрацію її заяви. Заяву зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний № 12016220370003095. Розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайство). Згідно з додатковими поясненнями у справі ПАТ «Акцент-Банк» від 21 лютого 2018 року, кредитний договір укладався через віддалені канали обслуговування (електрона комерція), а саме через офіційний сайт Відповідача https:a-bank.com.ua/. Механізм укладання договору передбачав, що клієнт вже ідентифікований та є клієнтом Банку. Так, клієнт на сайті Відповідача вводить номер телефону, отримує ОРТ-пароль, який вводить, після чого вводить номер картки, розмір кредити та строк кредиту. Після чого, клієнту на екран виводиться електронна заява позичальника. Уразі згоди, клієнт оформлював кредит підтверджуючи операцію ОРТ-паролем який приходив на його номер телефону. Відповідачем надано LOG-файл з серверу, в якому наявні данні які вносила позивач в поля для заповнення з метою отримання кредиту: номер телефону, номер картки, розмір кредиту та його строк (а. с. 177, 178). Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється позивачем, мобільний телефон та номер карти належать [PERSON], та до теперішнього часу нею використовуються. Таким чином, заповнена позивачем інформація на офіційному сайті Банку, свідчить про прийняття нею публічної оферти банку укласти договір про надання банківських послуг. Зважаючи на предмет договору позики, відповідачем був наданий споживчий кредит за поданою особою інформацією на офіційному веб - сайті відповідача. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про електрону комерцію». Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов'язків щодо обраного ними кола відносин. Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов'язки майнового характеру; Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз'яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз'яснення логічно пов'язані з нею. Відповідно до ч. 8 цієї ж статті, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В судовому засіданні було встановлено, що без здійснення входу на офіційний сайт відповідача, та без введення на сайті всієї необхідної інформації, яка містить персональні дані відомі тільки держателю картки, який в свою чергу, самостійно встановлює для себе захист та збереження вищевказаної інформації від третіх осіб, кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладено, а тому твердження позивача, що вона не знала про наявність укладеного договору є безпідставними. Так, сторони спірного договору позики на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Позичальник погодилася з цими умовами шляхом здійснення всіх необхідних дій, які від неї вимагалися на офіційному сайті Банку, це підтверджує те, що її волевиявлення було вільним і віповідало її внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав кошти позивачу, а позивач отримала ці кошти у власне використання на банківський рахунок вказаний в заявці, що підтверджено випискою із рахунку (а. с. 167). Отже, договір був прийнятий та виконаний сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що кредитний договір між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений відповідно до вимог законодавства. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем недійсним. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є недоведеними та необґрунтованими, а тому в задоволенні позову позивачу слід відмовити.

Outcome: dismissed