Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації про поновлення на роботі,визнання незаконним та скасування наказу про звільнення,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.На обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що вона працювала з 9 червня 2016 року на посаді головного спеціаліста з питань оплати,нормування та продуктивності праці відділу з питань праці та соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації.01 вересня 2016 року позивачку переведено на посаду завідувача сектору з виплати фінансово-господарського відділу.23.11.2016 року позивачку було призвано на військову службу за контрактом до ВСУ. В період проходження військової служби за контрактом її було звільнено з основного місці роботи за п.3 ст. 36 КЗпП у зв»язку з призовом на військову службу. Відповідно до ч.3,4 ст. 119 КЗпП за нею зберігається місце роботи,посада і середній заробіток на підприємстві,в установі,організації незалежно від підпорядкування та форми власності.Позивачка просить стягнути середньомісячну зарплату за час вимушеного прогулу з 25 листопада 2016 року (з моменту звільнення) по 14.03..2017 року в сумі 15406 грн.,16 коп.,просить скасувати як незаконний наказ про її звільнення та поновити її на роботі.Позивачка просить визнати пропущений місячний строк звернення з позовом до суду з поважних причин,адже з 23.11.2016 року перебувала на строковій службі і не мала можливості подати позов. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала повністю і просить їх задоволити.В судовому засіданні позивачка пояснила,що 23.11.2016 року вирішила укласти контракт з ВСУ . 25.11.2016 року вона написала заяву про звільнення від службових обов»язків.На роботі була до обіду а потім поїхала до м.Сєвєродонецьку,де був збір. 29.11.2016 року перебуваючи на полігоні під м.Львів уклала контракт до закінчення особливого періоду.Строк звернення до суду пропустила через те,що треба було збирати документи.Трудову книжку отримала пізніше і розписалася про ознайомлення з наказом про звільнення 25.11.2016 року. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав позов [PERSON] та просив його задовольнити. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON],[PERSON],[PERSON] позовні вимоги позивачки не визнали.Представник відповідача надав суду письмове заперечення на позов,де зазначив,що [PERSON] 25 листопада 2016 року написала заяву про звільнення з посади і цього дня видано наказ №92-л про звільнення позивачки та надано компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.Цього ж дня позивачка розписалася про ознайомлення з наказом і до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації про поновлення на роботі жодного разу не зверталася.З 1 травня 2017 року посаду,яку займала позивачка,скорочено.Строк звернення до суду позивачкою пропущено не з поважних причин. З кінця грудня 2016 року позивачка знаходилася на території Білокуракинського району,а 7 лютого 2017 року зверталася до відповідача про отримання копії наказу про звільнення,але позов подала 14 березня 2017 року. Представники відповідача просять відмовити в задоволенні позову у зв»язку з пропуском строку звернення до суду без поважної причини. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду,що вона працює в управлінні соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації і 25.11.2016 року через те,що [PERSON] перебувала у відпустці,виконувала обов»язки начальника УСЗН. 25.11.2016 року позивачка звернулася з заявою про звільнення з посади за власною ініціативою у зв»язку з укладанням контракту з ЗСУ.В цей день [PERSON] підписала наказ про звільнення позивачки,про що та була повідомлена під розпис. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила,що вона працювала управлінні соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації.29.07.2016 року вона підписала контракт з ЗСУ ,але трудову книжку отримала тільки через 6 місяців.До суду про захист трудових прав не зверталася. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду,що він є чоловіком позивачки.Станом на 25.11.2016 року позивачка контракт з ЗСУ не уклала,бо потрібно було пройти медогляд та інші вимоги. Трудову книжку позивачка отримала в січні 2017 року. Заслухавши пояснення сторін,допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне. Позивачка [PERSON] працювала з 9 червня 2016 року на посаді головного спеціаліста з питань оплати,нормування та продуктивності праці відділу з питань праці та соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації.01 вересня 2016 року позивачку переведено на посаду завідувача сектору з виплати фінансово-господарського відділу. 25.11.2016 року позивачка звернулася з заявою про звільнення її з займаної посади у зв»язку з вступом на контрактну службу до ЗСУ (а.с.34). 25.11.2016 року вона була звільнена у зв»язку з вступом на військову службу на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України (а.с.12). З наказом №92-л від 25.11.2016 року про звільнення позивачка була ознайомлена 25.11.2016 року,про що власноруч [PERSON] розписалася (а.с.17).На військовій служби [PERSON] перебуває з 29.11.2016 року (а.с. 13,14,16).Таким чином судом встановлено,що на день звільнення [PERSON] не перебувала на військовій службі. Наказ про звільнення позивачки було підписано уповноваженою особою. Розпорядженням голови Білокуракинської РДА №20-4 від 23.02.2017 року посаду ,на якій працювала позивачка,скорочено (а.с.78,79). Посилання позивачки на те,що місячний строк для звернення з позовом до суду пропущено з поважних причин не знайшло свого підтвердження,адже [PERSON] перебувала на контрактній військовій службі і мала можливості своєчасно подати позов до суду,або звернутися до адвоката.Окрім того,поясненнями представника відповідача [PERSON] встановлено,що [PERSON] 7 лютого 2017 року перебувала на території Білокуракинського району і в цей день зверталася за копією наказу про звільнення, а до суду звернулася тільки 14.03.2017 року.Позивачка в судовому засіданні визнала цей факт і не заперечувала проти нього. Суд вважає,що положення ст..119 КЗпП України не може застосовуватися до позивачки,адже на день звільнення вона не була призвана на строкову військову службу або за призовом під час мобілізації та не була прийнята на службу за контрактом до ЗСУ. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд вважає ,що в задоволенні позовнихі вимог [PERSON] до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації про поновлення на роботі,визнання незаконним та скасування наказу про звільнення,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити у зв»язку з пропуском строку звернення до суду для вирішення трудового спору без поважних причин.

Outcome: dismissed