Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ВДВС Цюрупинського РУЮ про стягнення моральної шкоди заподіяної діями державних виконавців під час здійснення ними виконавчого провадження в сумі 50000,0 грн. До початку розгляду справи по суті позивач подала заяву про доповнення позовних вимог і пред*явила позов до ВДВС Цюрупинського районного управління юстиції про стягнення судового збору в сумі 500 грн. та до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди від неправомірних дій працівників ВДВС в сумі 50000,00гривень, зазначивши, що вона діє від свого імені та від імені малолітніх дітей. В інтересах держави згідно листа прокурора Цюрупинського району участь у справі приймали прокурори прокуратури Цюрупинського району. Позивач підтримала заявлені вимоги і суду пояснила, що за рішенням суду у 2007 році з її чоловіка [PERSON] на користь гр..Рибаченко було стягнуто грошові кошти. У ході виконання судового рішення 16.02.2008 р. на їх спільний з чоловіком житловий будинок, розташований в [ADDRESS], державним виконавцем незаконно було накладено арешт, про що її не було повідомлено, чоловік також нічого про це їй не розповів. Будинок було виставлено на прилюдні торги і продано. У лютому 2010 року від покупця будинку Трунова їй стало відомо, що будинок продано з прилюдних торгів. Незаконними діями держвиконавців їй та її неповнолітнім дітям було завдано морально шкоди, яка полягала у тому, що було порушено її право власності на житловий будинок, її не було повідомлено про арешт будинку та про її право звернення до суду, продажем будинку з торгів її та її дітей незаконно було позбавлено житла, вона була змушена винаймати квартиру, поновлювати своє право власності у судах різних інстанцій протягом тривалого часу. У зв*язку з цим просить стягнути з держави в особі Державної казначейської служби України спричинену їй та її дітям моральну шкоду від неправомірних дій держвиконавців, розмір якої вона визначила в сумі 50000,00 гривень, виходячи із перенесених нею і дітьми моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків, додаткових зусиль до організації свого життя та життя своїх дітей. Крім того, позивач пояснила, що будинок відповідно до Свідоцтва про право власності зареєстрований на її чоловіка [PERSON], з яким вона перебуває у шлюбі і з яким вони разом виховують трьох дітей. У будинку ні вона, ні діти зареєстровані не були, а зареєстровані у будинку її батька в [ADDRESS]. Через продаж будинку вона з дітьми була змушена тривалий час проживати на квартирі, договору житлового найму у неї немає. В цей час помер її батько, але у спадковому будинку вона не жила. Під час виконавчого провадження вона отримала рекомендованого листа про оцінку житлового будинку, ознайомилася з ним і не виясняла з якою метою було проведено оцінку. У 2013 року рішенням Цюрупинського райсуду за нею визнано право власності на ? частину житлового будинку і її права поновлено. На даний час вона з сім*єю проживає у вказаній частині будинку. Також пояснила, що вона зверталася із скаргою на дії держвиконавців і у листі Головного управління юстиції у Херсонській області визнано неправомірність дій службових осіб. Відповідачами подано заперечення на позов. Зокрема Державною казначейською службою України в запереченні зазначено, що ДКС України не є належним відповідачем у справі, оскільки позов має бути пред*явлений до держави, розпорядником державних коштів є УДКС, тому у випадку встановлення незаконності дій ВДВС, останні мають відповідати за спричинену моральну шкоду, а ВДВС Цюрупинського РУЮ у заперечені зазначено, що позивачем не заявлено вимоги про визнання їх дій чи бездіяльності незаконною, що може бути підставою для задоволення позову, позивач знала про накладення арешту на житловий будинок, отримувала експертний висновок про його оцінку, остання не була у будинку зареєстрована, діти також. Власник будинку [PERSON] - чоловік позивача , боржник у виконавчому провадженні, був присутнім при проведенні опису та арешті будинку і мав би повідомити до ВДВС про права дружини на спільне майно, що останнім не було зроблено, тому ВДВС діяло відповідно до ЗУ « Про виконавче провадження» і оскільки позивач не являлася стороною виконавчого провадження, підстав для повідомлення її про вчинення виконавчих дій у державних виконавців не було. На даний час позивач визнала право власності на ? частину будинку, тому її право не порушене. У задоволені позову просили відмовити. Представники ВДВС Ващук М.В. та Бабаскіна Т.Б. просили у позові відмовити за необгрунтованістю. Представник ДКС України в судове засідання не з*явилася, повідомлена під розписку про дату та час розгляду справи, причини неявки невідомі. Заслухавши позивача, представників відповідача, думку прокурора, який вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали виконавчого провадження і оцінивши отримані докази , суд приходить до наступного. У ході розгляду справи встановлено, що 16.02.2008 року відповідно до постанови державного виконавця від 15.08.2007 року (а.с.71) на житловий будинок в [ADDRESS], який був зареєстрований на ім*я [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності, на виконання рішення Цюрупинського районного суду державний виконавцем було складено акт опису та арешту. У ході виконавчого провадження житловий будинок двічі був предметом продажу з прилюдних торгів у грудні 2009 року та січні 2010 р., що встановлено рішенням Цюрупинського районного суду від 22.01.2013 року, яке в цій частині залишено без змін рішеннями вищих інстанцій, - за позивачем визнано право власності на ? частину житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 44-49,77-81). Право власності за позивачем зареєстровано 24.04.2013 р.(а.с.82). За захистом права власності позивач звернулася у лютому 2011року. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень… незалежно від вини цих органів Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкоди, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою …незалежно від вини цих органів. Тому необхідності у доведені неправомірності чи незаконності дій державних виконавці немає потреби. Частиною 3 ст.11 ЗУ « Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, державний виконавець не є окремим суб»єктом, а є представником влади, який здійснює своїх повноваження від імені держави в системі органів державної влади - державної виконавчої служби. Тому відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до п.21 ПВС України « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» роз*яснено, що при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні керуватися положеннями Законів «Про державну виконавчу службу і « Про виконаче провадження» і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Таким чином, у ході розгляду заявленого позову до участі у справі у якості представника держави було залучено Державну казначейську службу України , тому питання про склад осіб, які мають брати участь у справі, у ході її розгляду на думку суду вирішено правильно, тому в цій частині суд не приймає заперечення ДКСУ. Разом з тим, судом не встановлено доказів на підтвердження порушення прав позивача посадовими особами ВДВС Цюрупинського РУЮ і не встановлено факту про спричинення позивачу моральної шкоди. Так, позивач підтвердила, що її чоловік [PERSON], на чиє ім*я було зареєстровано будинок, як об*єкт спільної сумісної власності подружжя, і який був присутній під час опису і арешту вказаного майна, не повідомив державного виконавця про право іншої особи на арештоване майно, а також не повідомив і її про вказані обставини. Крім того, у ході дослідження матеріалів виконавчого провадження судом позивач визнала, що отримувала висновок експерта про оцінку житлового будинку, який передував продажу будинку з прилюдних торгів, що надійшов з ВДВС, однак не придала цьому значення і не повідомила державного виконавця про свої права на це майно і лише після того, як вона дізналася, що будинок продано через рік у лютому 2011 року звернулася за захистом своїх прав до суду і судом її права були захищені. При цьому, відповідно до зазначеного у позові, незаконність дій посадових осіб ВДВС полягають у тому, що останні не повідомили позивача про свої дії та порушили її право власності реалізувавши належні їй частину житлового будинку, зумовили її з дітьми жити на квартирі, що призвело до моральних страждань і втрати життєвих зв*язків та додаткових потреб в облаштуванні власного життя. Разом з тим, право власності позивача документального підтвердження на час провадження виконавчих дій і накладення арешту на будинок не було. По - друге, відповідно до її пояснень, що також підтверджено її паспортними даними і свідоцтвами про народження дітей, позивач разом з дітьми не були зареєстровані у вказаному будинку(а.с. 64 ,10, 67), їх реєстрація в будинку її батька позивача у цьому ж населеному пункті по [ADDRESS] підтверджена. Крім того, позивач пояснювала, що після смерті батька і після продажу спірного житлового будинку вони змушені були винаймати квартиру разом з дітьми. Однак жодних доказів цього, що зазначені обставини мали місце, в тому числі і договору житлового найму суду надано не було, і пояснення позивача в цій частині нічим не обґрунтовані. Зазначаючи про те, що вона має право на спадкування житлового будинку батька остання не пояснила причин не проживання у ньому. Тому зазначені пояснення на думку суду є підтвердженням того, що державних виконавців під час виконавчих дій не було повідомлено про право позивача на частку у майні подружжя виходячи із відсутності правовстановлюючого документа на її ім*я, відсутності реєстрації її та дітей у будинку, і з урахуванням того, що позивач не була стороною виконавчого провадження, яку відповідно до положень ст. 11 ЗУ « Про виконавче провадження» державний виконавець зобов*язаний був повідомляти про хід виконавчого провадження і роз*яснювати права та обов*язки. Посилання позивача на те, що з відповіді Головного управління юстиції в Херсонській області визнано неправомірність дій посадових осіб ВДВС судом не приймається до уваги, оскільки у листі йдеться лише про порушення строків виконавчого провадження, яке ніяким чином не стосується заявлених вимог і не є доказом незаконності дій державних виконавців стосовно реалізації житлового будинку, а навпаки є доказом ухилення від виконання судового рішення боржником. Відповідно до ст. 52 ЗУ « Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня , коли йому стало відомо про такі обставини. Положенням ст. 62 вказаного Закону передбачено реалізацію арештованого майна шляхом його продажу з прилюдних торгів. Тобто, вказаними положеннями законом саме на заінтересовану особу покладено обов*язок доводити свої права на арештоване майно. Виходячи із встановленого у ході розгляду справи, позивачу стало відомо про арешт і продаж майна з прилюдних торогів у лютому 2010 року. Разом з тим, остання до суду звернулася лише через рік і у своїх поясненнях ніяким чином не обгрунтувала такі дії. А відповідно до матеріалів виконавчого провадження 10.10.2009 року вона отримала рекомендованим листом висновок експерта (а.с.111-112 в/п) про оцінку житлового будинку по [ADDRESS], і також одразу не прийняла до уваги цю обставину і не вчинила ніяких дій по захисту свого права власності. Тому суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи не встановлено факту неправомірності дій посадових осіб ВДВС у ході проведення виконавчого провадження і не встановлено причинно - наслідкового зв*язку між накладенням арешту на житловий будинок і реалізацією його з публічних торгів і необхідністю звернення позивача до суду, оскільки її право власності знайшло документальне підтвердження лише після ухвалення судового рішення. Тобто, вимушеність позивача захищати своє право власності на майно судовим порядком зумовлена саме тією обставиною, що її право власності перебувало у спільній сумісній власності подружжя з реєстрацією правовстановлюючого документа на ім*я другого з подружжя. За таких обставин суд не вбачає підстав вважати, що позивачеві спричинено моральну шкоду, оскільки її право власності на даний момент встановлено судовим рішенням, ухваленим саме в порядку, який і передбачено ЗУ « Про виконавче провадження», на що суд послався вище. А посилання на те, що вона була змушена звертатися до суду і протягом тривалого часу відновлювати свої права , суд не враховує, оскільки позивач сама обрала час звернення до суду не одразу після того, як їй стали відомо про арешт будинку і реалізацію. Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю. Витрати у справі належить віднести на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed