Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Станично-Луганська селищна рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є співвласником житлового будинку (3/4 частини ), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником ј частки цього будинку також є третя особа - [PERSON] . Вказувала, що з 2001 року в зазначеному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який жодного дня із моменту реєстрації не проживав за вказаною адресою і його особистих речей там не має. Добровільно знятися з реєстраційного обліку він не бажає. У зв`язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просила суд розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомив, не звернувся до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. Представник третьої особи Станично-Луганської селищної ради Луганської області в судове засідання не прибув, звернувся до суду із заявою в якій просив розглядати справу за відсутності представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, звернувся до суду із заявою в якій просив розглядати справу за його відсутності. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Згідно договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Гриценко Ю.В. 04 жовтня 1999 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелицею І.В. 13 липня 2006 року, після померлого чоловіка [PERSON] на 1/4 житлового будинку, позивач [PERSON] є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої ј частки цього будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелицею І.В. 13 липня 2006 року,після померлого батька [PERSON] є третя особа у справі - [PERSON] , що також зазначено в технічну паспорті на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою [ADDRESS] . Згідно записів домової книги про прописку громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] , що також підтверджується довідкою виконкому Станично-Луганської селищної ради №3907 від 11.06.2018. Актом депутата Станично-Луганської селищної ради від 11.06.2018 підтверджується, що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2001 року фактично там не проживає, його особистих речей за місцем реєстрації немає, що підтверджується підписами сусідів. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу вимог ст. 391 ЦК України,ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved