Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 12.04.2013 року, які полягали у накладенні арешту у виді заборони відчуження на домоволодіння № 30-б по вул. Суворова у смт. Ялта Першотравневого району Донецької області та автозаправну станцію, розташовану по вул. Морській, б. 12 у с. Мелекіно Мангушського району Донецької області, що належать [PERSON], який проживає по вул. Суворова, б. 3-б в смт. Ялта Мангушського району Донецької області. Мотивує свої вимоги тим, що у 2013 році нею був поданий до суду позов до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно. Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 12.04.2013 у даній цивільній справі були вжиті заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на вищезазначене майно. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 09.11.2017 у даній цивільній справі встановлено факт проживання однією сім'єю позивача з відповідачем та визнано право власності на 1/2 частину за кожним будинку 30-б по вул. Суворова у смт. Мангуш Мангушського району Донецької області, а також на 1/2 частину за кожним автозаправної станції по вул. Морській, 12 в с. Мелекіне Мангушського району Донецької області. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 22.02.2018 дане рішення залишено без змін. Рішення Першотравневого районного суду Донецької області набрало законної сили. Згідно відомостей з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на зазначене майно 12.04.2013 Першотравневим районним судом Донецької області накладено арешт у виді заборони його відчуження. У зв'язку з викладеним просить скасувати арешт з зазначеного вище нерухомого майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали вимоги позовної заяви та просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 12.04.2013 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно накладено арешт у виді заборони відчуження на домоволодіння № 30-б по вул. Суворова у смт. Ялта Мангушського району Донецької області та автозаправну станцію, яка розташована по вул. Морській, 12 в с. Мелекіно Мангушського району Донецької області, що належать [PERSON], який проживає за адресою: вул. Суворова, б. 30-б в смт. Ялта Мангушського району Донецької області (а.с. 36). Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 09.11.2017 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю, визнання права власності задоволено, встановлено факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 22.10.2004 по теперішній час, визнано за [PERSON] і [PERSON] право спільної сумісної власності на будинок № 30-б по вул. Суворова в смт. Ялта Мангушського району Донецької області та на автозаправну станцію, розташовану по вул. Морській, 12 в с. Мелекіне Мангушського району Донецької області. Визнано право власності по ? частині за кожним - [PERSON] та [PERSON] на зазначене нерухоме майно (а.с. 3-4). Постановою Апеляційного суду Донецької області від 22.02.2018 рішення Першотравнеового районного суду Донецької області від 09.11.2017 залишено без змін (а.с. 5-7). Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст\~316,\~317,\~319 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковою для суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 158 ЦПК України\~суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. Частиною 7 статті 158 ЦПК України, також встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскільки вищевказана цивільна справа розглянута, рішення про задоволення позову набрало законної сили 22 лютого 2018 року, і отже з цього часу минуло вже більше девяноста днів - тому вжиті заходи забезпечення позову необхідно скасувати. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що застосовані заходи забезпечення позову втратили свою актуальність та згідно положень ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved