Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою, яку неодноразово уточнювала та в останній редакції своєї уточненої заяви просить суд видати обмежувальний припис [PERSON] та [PERSON] на 6 місяців із заборонами щодо наближення на 50 м до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування дитиною [PERSON] , а саме [ADDRESS] місце проживання дитини, Криворізька ЗОШ №103 на вул. Костенка, 23 у м. Кривому Розі, ФК «Гірник» на вул. Світлогірській, 1В у м. Кривому Розі, особисто і через третіх осіб розпитувати дитину [PERSON] , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватись з ним, введення листування, телефонних переговорів з дитиною [PERSON] та з нею або контактування з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 58252 грн., завдану відібранням дитячого майна дитини та стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000 грн., завдану на протязі останніх років, півроку та 14 травня 2020 року щодо її побиття, нанесених їй ушкоджень, посягань на її життя, здоров`я, честь та гідність, недоторканість і безпеку. В обґрунтування своєї уточненої заяви [PERSON] послалась на те, що вона 16 років перебувала із [PERSON] у цивільному шлюбі, від якого у них у 2010 році народився син [PERSON] 16 лютого 2017 шлюб було розірвано з ініціативи [PERSON] та рішенням суду було встановлено, що дитина буде проживати з нею. До розірвання шлюбу вона не створювала перешкод у спілкуванні та побаченнях батька із сином. 14 травня 2020 року вона стала жертвою домашнього насильства, коли її побив [PERSON] на прибудинковій території, на очах у сусідів та їх сина. Після розірвання шлюбу у 2017 році створились неприязні відносини з теперішньою жінкою її колишнього чоловіка [PERSON] , яка постійно ганьбила та ображала дитину, мотивуючи це як виховання хлопчика, не дозволяла дитині спілкуватись з батьком наодинці, постійно ображала та звинувачувала її в тому, що її колишній чоловік витрачає на них багато коштів, а в 2018 році [PERSON] почала постійно принижувати та виганяти її дитину, що призвело до її психічних розладів та сина, а також била дитину. У 2019 році [PERSON] стала негативно впливати на її сина, психологічно уродувати його своєю поведінкою, вести себе аморально в присутності дитини, висловлювалась щодо статевих органів дитини, батька та брата батька, розповідати непристойності про бабу та діда дитини, дитина дуже боїться [PERSON] . У лютому 2020 року [PERSON] у телефонній розмові з дитиною погрожував знищенням її майна та фізичною розправою щодо неї. 03 березня 2020 року [PERSON] погрожувала їй в СМС-повідомленнях позбавити її рідного сини через органи опіки та піклування, а потім і житла, що призвело до її нервового зриву, а також у березні 2020 року [PERSON] прийшла до неї додому, дзвонила у двері, кричала на весь під`їзд з образами і погрозами в її сторону, била ногами у двері. Також [PERSON] разом із [PERSON] почала розповсюджувати щодо неї негативну та неправдиву інформацію, звинувачувала її в тому, що вона не може забезпечувати себе і дитину матеріально та без допомоги батька. Останнім часом [PERSON] змушувала забирати з її дому дитячі речі та подарунки сина, раніше у дитини було відібрано велосипед. Така ситуація доводить її та дитину до нервових зривів, яку вона вимушена постійно лікувати з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] 14 травня 2020 року з вищевикладених підстав вона звернулась до Саксаганського ВП КВП із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 129 КК України у зв`язку із викраденням останньою її дитини, яку було внесено до ЄРДР за ухвалою слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу. У судовому засіданні представник [PERSON] та сама [PERSON] заявлені вимоги підтримали за підстав, викладених в заяві, [PERSON] наполягала на її задоволенні та пояснила, що [PERSON] і раніше коли вони ще перебували в шлюбі застосовував до неї насильство, погрожував фізичною розправою та відібранням майна і дитини, що після описаних в заяві подій вона ледве привела дитину до нормального стану, лікувала її, а також пояснила, що відносини між сином та [PERSON] нормальні, що батько любить дитину, однак уважає, що це [PERSON] погано впливає на дитину, самовільно забирає її. [PERSON] заперечував проти задоволенні заяви у зв`язку з її необґрунтованістю, безпідставністю та надуманістю, а також уважав її як помсту йому за його новий шлюб. [PERSON] також заперечувала проти задоволення заяви та пояснила, що не впливає негативно на дитину, що із заявником у неї дійсно склались неприязні стосунки, однак це жодним чином не впливає на дитину, з якою у неї добрі відносини. Їх представник адвокат Макаренко О.Ю. також заперечував проти задоволення заяви, вважав її необґрунтованою та безпідставною, а також зазначив, що викладені в заяві обставини не підтверджені жодними належним доказами. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Згідно п. п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від\~07.12.2017 року № 2229-VIII, домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між\~іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону\~обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. У порядку визначному ч.1 та 2\~ст. 26 цього Закону\~право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону). Отже, за своєю правовою природою обмежувальний припис не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію та направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків такого насильства. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначено, що\~оцінка ризиків\~ це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитися за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників й умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Зважаючи на вищенаведене, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін тощо. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. ст. 77-80 ЦПК України характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування У судовому засіданні встановлено та прийнято сторонами без заперечень, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який на теперішній час розірвано та від якого у них [INFO] народилась дитина син [PERSON] . Також у судовому засіданні встановлено та прийнято сторонами без заперечень, що між заявником та [PERSON] і [PERSON] склались та існують неприязні відносини. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] послалась на вчинення [PERSON] та [PERSON] сексуального насильства, психологічного насильства у формі фізичного болю та страждань, психологічного та економічного насильства щодо її та її сина [PERSON] , надавши на їх підтвердження роздруківки текстових повідомлень, протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, медичні документи стосовно лікування її сина [PERSON] , висновок судово-медичного експерта щодо наявності у неї легких тілесних ушкоджень та медичні довідки про її огляд лікарем, витяг з ЄРДР із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень [PERSON] , фотографію, на якій зафіксовані, зокрема [PERSON] та відображення у склі двері невідомої особи, ухвалу слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11.11.2020 року про зобов`язання службової особи Саксаганського ВП КВП внести до ЄРДР відомості за її заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення за ст. 1261 КК України та два носії відеоінформації (а.с.21-23, 26-30, 59, 60, 62-64, 72-79, 83-а, 161, 162). Однак суд уважає, що роздруківки текстових повідомлень не є підтвердженням вчинення [PERSON] та [PERSON] будь-якого насильства відносно заявника або її дитини, а переглянутий в судовому засіданні наданий заявником відеозапис подій, які відбулись 14 травня 2020 року на прибудинковій території на пр. Героїв-Підпільників, хоча і підтверджує застосування насильства до заявника з боку [PERSON] , однак не доводить його систематичного характеру відносно заявника з часу її перебування із [PERSON] у шлюбі, а, отже, не свідчить про існування ризиків вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Також суд уважає, що заявником не надано належних та достатніх доказів, що дитина проходила лікування саме у зв`язку із вчиненням будь-якого насильства щодо неї з боку [PERSON] чи [PERSON] . Більш того,\~у судовому\~засіданні було\~переглянуто та\~заслухано носії\~відео-\~та аудіоінформації,\~надані з\~боку заінтересованих\~осіб,\~які свідчать\~про добрі\~відносини між\~дитиною [PERSON] , його батьком [PERSON] і [PERSON] та спростовують доводи заявника про здійснення останніми відносно дитини будь-якого насильства (а.с.51, 52, 69, 104, 164). Також суд не бере до уваги обставин звернення 14 травня 2020 року заявника до Саксаганського ВП КВП із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 129 КК України у зв`язку із викраденням останньою її дитини, яку було внесено до ЄРДР за ухвалою слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та витяг з ЄРДР із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом спричинення заявнику тілесних ушкоджень [PERSON] , оскільки за даними фактами не притягнуто останнього до кримінальної відповідальності. Отже, зважаючи на все вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведення заявником у належний спосіб обставин, викладених в її заяві, щодо вчинення домашнього насильства відносно неї або її дитини з боку [PERSON] і [PERSON] , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку з невчиненням щодо останніх обмежувального припису, а відтак у задоволенні заяви слід відмовити. Водночас, ураховуючи вичерпність переліку заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, визначених у ч. 2 ст. 26 Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вимоги про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 58252 грн., завданої відібранням дитячого майна дитини та стягнення з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 100000 грн., завданої на протязі останніх років, півроку та 14 травня 2020 року щодо побиття заявника, нанесених їй ушкоджень, посягань на її життя, здоров`я, честь та гідність, недоторканість і безпеку, також задоволенню\~не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст. 3505 ЦПК України, суд відносить їх на рахунок держави.

Outcome: dismissed