Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,58 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: вул. Піщана, 18, с. Микілка Котелевського району Полтавської області, і до дня смерті належала на праві приватної власності [PERSON], яка померла 19.07.2014 року. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що після смерті матері [PERSON], вона є спадкоємцем за законом спадкового майна - земельної ділянки загальною площею 0,58 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не надано витяг із Державного земельного кадастру на земельну ділянку. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 52-55, 58-61, 64-68). [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 41). Відповідач Микілківська сільська рада Котелевського району Полтавської області 12.12.2017 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 48). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON], [PERSON] подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, заперечень з приводу заявлених позовних вимог [PERSON] не надали (а.с. 42, 43). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Котелевська державна нотаріальна контора, 18.12.2017 року подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі її представника, заперечень з приводу заявлених позовних вимог [PERSON] не надала (а.с. 62). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про причини неявки суд не повідомило, заперечень проти позову та клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надало. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 19.07.2014 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКИ №575355, видане 22.07.2014 року Виконавчим комітетом Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с. 15). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,58 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ №055710, що виданий 17.10.2000 року Микілківською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №196 (а.с. 17). Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], її родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження серія ЯД №935139, виданим 16.12.1952 року Шевченківським бюро ЗАГС Котелевського району Полтавської області, свідоцтвом про укладання шлюбу, виданим 24.08.1974 року Кустолово-Суходільським сільським бюро ЗАГС Машівського району Полтавської області (а.с. 13, 14). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Микілківської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 13.11.2017 року за №524/6, [PERSON], [INFO], яка померла 19.07.2014 року, була зареєстрована за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини 19.07.2014 року, [PERSON] за вищевказаною адресою була зареєстрована одна (а.с. 16). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючим обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що не надано витяг із Державного земельного кадастру на земельну ділянку (а.с. 18). Відповідно до листа Відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №785/109-17 від 10.11.2017 року, відділом проведено перевірку відомостей про земельну ділянку й встановлено, що до Національної кадастрової системи вищевказана земельна ділянка не занесена, та згідно діючого законодавства України відділ не має правових підстав для надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 19, 20). Відповідно до листа виконуючого обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] від 06.12.2017 року за вих. №1426/01-09, за даними Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від імені [PERSON], виявлено заповіт від 12.02.1997 року, за реєстраційним №10. За даними Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), в проваджені Котелевської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №163/2014 на майно [PERSON]. Спадкова справа заведена 28.11.2014 року, на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, в матеріалах справи знаходиться заява від імені [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, заява від імені [PERSON] про відмову від прийняття спадщини (а.с. 44-47). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ №055710 від 17.10.2000 року, земельна ділянка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ст.206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved