Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Тростянецький спиртовий завод» про поновлення її на роботі. З врахуванням змінених позовних вимог (а.с.58-63) просила визнати трудовий договір, укладений 13.05.2015 року між ДП «Тростянецький спиртовий завод» і нею безстроковим. Визнати наказ ДП «Тростянецький спиртовий завод» №18-к від 13.05.2015 року про прийняття її на роботу контролером на КПП за переведенням з Бершадського МПД ДП «Укрспирт» в частині визначення строку з 14.05.2015 року по 14.08.2015 року недійсним. Визнати наказ ДП «Тростянецький спиртовий завод» №65-к від 13.08.2015 року про звільнення з займаної посади контролер на КПП [PERSON] у звязку з закінченням строкового трудового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України таким, що винесено з порушенням вимог ч.3 ст. 252 КЗпП України та скасувати його. Поновити [PERSON] на роботі на ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаді контролера КПП з 14.08.2015 року. Стягнути з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2015 року по день ухвалення судом рішення. Позовні вимоги мотивувала тим, що безперервно протягом семи з половиною років, з 15.08.2008 року по 14.08.2015 року працювала в охороні відповідача на різних посадах. Незважаючи на те, що в її трудовій книжці є записи про звільнення з ДП «Тростянецький спиртовий завод» та прийняття за переведенням на ДП «Укрспирт» Бершадське місце провадження діяльності, а потім знову по переведенню на ДП «Тростянецький спиртовий завод», працювала на підприємстві фактично безперервно. Наказом №65-к від 13.08.2015 року відповідач звільнив її з посади контролера КПП у звязку із закінченням строку строкового трудового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП України трудовий договір з нею повинен був укладатися без визначення строку, оскільки ні характер виконуваної роботи, її умови не є строковими. Сімейно-побутових обставин, за яких би вона була зацікавлена в строковому трудовому договорі не було. Письмового трудового договору з нею не укладали. Шляхом введення в оману, змусили підписати бланк заяви про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Звільнення проведено з порушенням ст.252 КЗпП України. Вона займає виборну посаду в первинній профспілковій організації ДП «Тростянецький спиртовий завод». Відповідач звільнив її з роботи не маючи попередньої згоди на те виборного органу первинної профспілкової організації та вищого виборного органу Всеукраїнської незалежної профспілки «Трудящі». В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], він же представник третьої особи, кожний окремо позовні вимоги підтримали, за обставин, викладених в позові, просили суд його задовольнити. Додатково пояснили, що після звільнення, позивач прийнята на роботу прибиральником виробничих приміщень також за строковим трудовим договором на три місяці з 17.08.2015 року по 16.11.2015 року. Звільнена з роботи 07.10.2015 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. 26.10.2015 року їй розпочато виплату допомоги по безробіттю. Враховуючи, що з позивачкою двічі переукладено трудовий договір, він підлягає визнанню безстроковим відповідно до положень ст. 39-1 КЗпП. В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2015 року по день ухвалення рішення судом, з врахуванням сум, отриманих як допомога по безробіттю, просили стягнути з відповідача на користь позивача 10930,02 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечила. Надала письмові заперечення проти позову (а.с.31-33, 83-87). Додатково суду пояснила, що прийняття та звільнення [PERSON] здійснено у суворій відповідності з чинним законодавством. 14.05.2015 року вона прийнята на роботу контролером КПП за переведенням з ДП «Укрспирт» Бершадське місце провадження діяльності за строковим трудовим договором на 3 місяці, по 14.08.2015 року згідно власноруч написаної заяви. Звільнена 14.08.2015 року у звязку із закінченням строку строкового трудового договору. Враховуючи, що позивач є одинокою матірю, їй запропонували вакантне робоче місце. Вона погодилась, у звязку з чим наказом №73-к від 14.08.2015 року її прийняли на посаду прибиральника виробничих приміщень в основне виробництво, за строковим трудовим договором на три місяці з 17.08.2015 року по 16.11.2015 року. Відповідачу не було відомо про те, що позивач є членом профспілкового комітету, входить до складу його виборного органу. Письмове повідомлення про створення профспілки на підприємство не надходило. Профспілка у встановленому порядку не легалізувалася. Звільнення позивача проведено з додержанням загального порядку, а тому навіть при належній легалізації профспілки, згоду на припинення трудового договору з членом її виборного органу, не потрібно. Вважає позовні необґрунтованими, безпідставними, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON], залучений до справи ухвалою від 11.09.2015 року, в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.71). Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що [PERSON] згідно наказу №18-к від 13.05.2015 року та її письмової заяви, прийнята на роботу контролером на КПП за переведенням з Бершадського МПД ДП «Укрспирт» за строковим трудовим договором з 14.05.2015 року по 14.08.2015 року (а.с.107-108). Згідно наказу №65-к від 13.08.2015 року контролера КПП [PERSON] звільнено із займаної посади з 14.08.2015 року у звязку із закінченням строку стокового трудового договору, згідно п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с.37). Згідно даного наказу, при звільненні вона дала згоду на роботу прибиральника виробничих приміщень. Позивач вважає її звільнення незаконним, а тому правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими та регулюються нормами КЗпП України. Відповідно до ст. 3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 214, 215 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, а якщо були, то ким. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на виконання певної роботи. Вважаючи звільнення незаконним, позивач та її представник вказали на те, що роботодавець, всупереч ст. 252 КЗпП України не запитав дозволу профспілкового комітету на таке звільнення, оскільки позивач [PERSON] є членом виборчого профспілкового органу. Відповідно до Протоколу зборів [PERSON] профспілкової організації ДП «Тростянецький спиртовий завод» №2 від 11.09.2013 року було обрано профспілковий комітет у кількості трьох членів, до числа яких увійшла [PERSON] Її ж обрано заступником голови первинної профспілкової організації ДП «Тростянецький спиртовий завод» (а.с.10). Згідно ч.1 ст. 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. На звільнення працівника - члена виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації, їх структурних підрозділів керівників профспілкового органу підприємства, установи, організації, їх підрозділів, профспілкового представника власник зобовязаний, крім додержання загального порядку, дістати попередню згоду органу, членом якого є працівник, а також вищестоящого органу цієї. З частини другої ст. 252 КЗпП випливає, що одержання такої згоди обовязкове при звільненні з будь-якої підстави. Це правило підлягає безумовному виконанню при розірванні трудового договору з ініціативи власника. За аналогією це правило застосовується і при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи осіб, які не є стороною трудового договору, а також за згодою сторін, після закінчення строку трудового договору, у порядку переведення. Таким чином, звільнення [PERSON], обраної до складу виборного профспілкового органу, заступника голови профспілкової організації по закінченні строку трудового договору можливе було лише після звернення до [PERSON] профспілкової організації ДП «Тростянецький спиртовий завод» та Вінницької обласної організації Всеукраїнської незалежної профспілки «Трудящі». Відповідно до абзацу 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. За зверненням суду [PERSON] профспілкова організація ДП «Тростянецький спиртовий завод» та Вінницька обласна організація Всеукраїнська незалежна профспілка «Трудящі» відмовили в наданні згоди на звільнення [PERSON] (а.с.176-184). Представник відповідача, заперечуючи проти позову вказала на те, що відповідачу не було повідомлено про те, що на підприємстві існує профспілкова організація, про її кількісний та особовий склад. Зазначена профспілкова організація не надсилала до відповідача повідомлення про своє створення, як того вимагає Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». На підтвердження своєї позиції представник представила для огляду в судовому засіданні журнал вхідної кореспонденції, згідно якого у 2013 році не зареєстровано листів від [PERSON] профспілкової організації, або її керівника [PERSON] Відповідно до ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх обєднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу. [PERSON] профспілкові організації письмово повідомляють про це роботодавця. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Серії АБ №508635 запис про проведення державної реєстрації профспілки, [PERSON] профспілкової організації ДП «Тростянецький спиртовий завод» здійснено 23.07.2013 року (а.с.14-15). Разом з тим, суд звертає увагу на те, що з часу створення вказаної профспілки, її реєстрації у Державному реєстрі до видачі оспорюваного наказу про звільнення [PERSON], минуло два роки. Представник позивача, третьої особи пояснив, що копія листа не збереглась, і не можливо було передбачити, що роботодавець в особі нинішнього керівника [PERSON], призначеного на цю посаду лише весною 2015 року буде заперечувати факт існування профспілки на підприємстві. Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що письмового повідомлення від профспілки не зареєстровано, а тому про її існування відомо не було, відповідно і до профкому не звертались. Крім того, із заробітної плати позивача профвнески не утримувались. В судовому засіданні оглянуто журнал вхідної кореспонденції ДП «Тростянецький спиртовий завод». Записів про отримання повідомлень від названої вище профспілки, її очільника [PERSON] за 2013 рік немає, за 2014 роки записи взагалі відсутні. Ведення журналу продовжено у 2015 році. Представник відповідача пояснила, що підприємство знаходиться в стані банкрутства, взагалі не здійснює виробничої діяльності. В кінці 2013, у 2014 роках на підприємстві в штаті рахувались лише директор та головний бухгалтер. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] колишні працівники заводу, [PERSON] начальник відділу кадрів та сама позивач пояснили, що у зазначений період на підприємстві була наявна лише охорона. Ані директор, ані бухгалтер на роботу не ходили. У звязку з чим суд критично оцінює представлений відповідачем доказ журнал вхідної кореспонденції. Таким чином, на переконання суду позивач невзмозі довести, що таке повідомлення було направлено, а відповідач, що таке повідомлення ним не було отримано. Разом з тим, досліджені судом докази, а саме протокол засідання комітету кредиторів у справі про банкрутство №10/47-08 ДП «Тростянецький спиртовий завод» (а.с.130-133), в якому приймав участь голова [PERSON] профспілкової організації ДП «Тростянецький спиртовий завод», виписки по рахунку [PERSON] профспілкової організації про отримання суми профвнесків утриманих від заробітної плати (а.с.160-164), довідка ДП «Укрспирт» про утримання і перерахування профвнесків із заробітної плати позивачки (а.с.159), листування з різних питань даної профспілки із керівництвом ДП «Тростянецький спиртовий завод» (а.с.64-65) концерну «Укрспирт» (а.с.66, 68-69), публікації в засобах масової інформації (а.с.70), вказують на те, що [PERSON] профспілкова організація ДП «Тростянецький спиртовий завод» була не лише формально створена, а і діяла на захист та представництво трудових і соціально-економічних прав та інтересів її членів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] голова Вінницької обласної організації Всеукраїнської незалежної профспілки «Трудящі», [PERSON] член [PERSON] профспілкової організації ДП «Тростянецький спиртовий завод», колишній працівник заводу, сама позивач, пояснили, що у 2012-2013 роках на даному підприємстві не виплачували заробітної плати. Тому ініціативна група працівників заводу звернулась до Вінницької обласної організації Всеукраїнської незалежної профспілки «Трудящі» захистити їх права. Це було можливо шляхом створення профспілкової організації на підприємстві. Збори були проведені в приміщенні прохідної заводу. На них був запрошений тодішній керівник заводу. Створили профспілкову організацію, яка в інтересах її членів домоглася шляхом пікетів, домовленостей з концерном «Укрспирт» погашення заборгованості по заробітній платі, забезпечення людей робочими місцями з виплатою зарплати, шляхом їх працевлаштування до ДП «Укрспирт» Бершадське місце провадження діяльності до того часу, як на ДП «Тростянецький спиртовий завод» не покращаться справи. Весною 2015 року на завод прийшов новий керівник [PERSON] з планами відновити виробництво. Але не поспішав людей брати на роботу на постійній основі. Всіх працівників прийняли за строковими трудовими договорами, на три місяці. Керівник не співпрацює з профспілкою, порушує права працівників. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] профспілкова організація ДП «Тростянецький спиртовий завод» легалізована, а тому звільнення її членів, обраних до виборного органу, як то позивача [PERSON], у тому числі у звязку із закінченням строку трудового договору, в порядку, передбаченому ст. 252 КЗпП України повинно бути погоджено з профспілковим органом. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір може укладатись на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. Частина друга ст. 23 КЗпП України визначає випадки, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, зокрема такі, які обумовлені характером майбутньої роботи, умовами її виконання, а також інтересами працівника. Як вбачається з матеріалів справи, позивач прийнята на роботу до відповідача контролером КПП за переведенням за строковим трудовим договором з 14.05.2015 року по 14.08.2015 року на підставі власноруч заповненої заяви. Представник відповідача пояснила, що приймаючи працівників, в тому числі і позивача, на роботу на умовах строкового трудового договору, на три місяці, керівництво підприємства виходило виключно із інтересів працівника. Завод з 21.03.2008 року знаходиться в стані банкрутства, виробничої діяльності не здійснює і як наслідок не в змозі виконувати зобовязання, в тому числі по виплаті заробітної плати. У звязку з цим було прийнято рішення приймати працівників на умовах строкового трудового договору, на що вони дали згоду, власноруч написавши відповідні заяви. Як розяснює Пленум Верховного Суду України у постанові №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених у ч.2 ст. 23 КЗпП України умов, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Під час розгляду даної справи по суті не було встановлено обставин, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, за яких з позивачем можливо було укласти строковий трудовий договір. Позивач прийнята на роботу контролером КПП. За своїм характером ця робота є такою, що виконується постійно, не є сезонною, чи такою, що виконується на певний строк, умови її виконання можуть бути встановлені на невизначений строк, строковий характер цієї роботи не визначений іншими законодавчими актами. Тому підстав визначати роботу позивача строковим договором не має. Стосовно стану банкрутства, як інтересів працівника, з яких виходив роботодавець, укладаючи строковий трудовий договір, такі твердження представника відповідача є необґрунтованими, позбавленими змісту. В судовому засіданні встановлено та не заперечується жодною із сторін, що підприємство продовжує перебувати в стані банкрутства. Попри це більша частина працівників, які у травні 2015 року були прийняті за строковим трудовим договором на роботу (всі на 3 місяці), по закінченні дії цих договорів продовжили роботу у відповідача на умовах безстрокового трудового договору. Позивачу ж після закінчення строку її трудового договору, було запропоновано іншу роботу за строковим трудовим договором. Представник відповідача неодноразово наголошувала на тому, що позивач особисто заповнювала заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором, тим самим виявила своє бажання про такі умови її виконання. Законодавчими актами не встановлено обовязковою умовою при написанні особою заяви про прийняття на роботу, зазначення обставин, що спонукають просити про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Заява [PERSON] про прийняття на роботу викладу таких обставин не містить. Позивач, допитані свідки, вказали на те, що умовою їх працевлаштування на заводі буде саме написання заяви на строковий трудовий договір. Люди погодились, оскільки сімї потрібно годувати, іншої роботи в містечку немає, а працевлаштування за переведенням в Бершадському МПД ДП «Укрспирт» було тимчасовим, виходом з кризової ситуації щодо невиплати заробітної плати. З матеріалів справи вбачається, що ДП «Тростянецький спиртовий завод» є самостійною юридичною особою. Не входить до складу концерну «Укрспирт» (а.с.120). Однак, беззаперечною обставиною є вплив концерну «Укрспирт» на долю ДП «Тростянецький спиртовий завод» та її працівників, зокрема щодо вирішення питання погашення заборгованості по заробітній платі перед працівниками, залишення їх на робочих місцях шляхом працевлаштування на одному з підприємств, що входять до складу концерну, з місцем розташування в м.Бершадь. Таким чином, суд дійшов висновку, що підстав укладати з працівником [PERSON] строковий трудовий договір у роботодавця не було. У звязку з чим оспорюваний трудовий договір від 14.05.2015 року підлягає визнанню безстроковим, а наказ №18-к від 13.05.2015 року недійсним в частині визначення строку, дати його закінчення стосовно позивачки. Оскільки, наказ про прийняття працівника на роботу повинен містити дату, починаючи з якої він допускається до роботи, в даному випадку 14.05.2015 року, суд вважає необхідним залишити її в наказі. Не заслуговують на увагу твердження представника позивача про те, що підставою недійсності в цілому наказу №18-к, поновлення позивача на роботі є те, що письмовий трудовий договір не укладався, є порушенням трудового законодавства виготовлення бланків заяв та примушування працівників їх заповнювати, та що звільнення [PERSON] відбулось з ініціативи роботодавця, який без жодних погоджень видав наказ про звільнення. Такі твердження є безпідставними, позбавлені змісту та не ґрунтуються на Законі. Чинне законодавство про працю не зобовязує його сторони укладати трудовий договір у письмовій формі, тобто як документ під таким заголовком. Натомість визначено, він може бути оформлений і таким документом, і виданням власником або уповноваженим ним органом наказу про прийняття на роботу відповідно до заяви працівника. Трудовий договір вважається укладеним також і тоді, коли працівник був допущений фактично до роботи, хоча ніякі документи про прийняття на роботу не оформлялися. Не містить законодавство обмежень, заборон, або навпаки вказівок щодо того як технічно повинна бути виготовлена заява про прийняття на роботу. Виготовлення її у формі бланку з вільними рядками для заповнення їх безпосередньо працівником не заборонено. Щодо тверджень представника позивача про те, що звільнення [PERSON] відбулось за ініціативою роботодавця шляхом видання наказу, без написання працівником відповідної заяви. Працівник, що уклав строковий трудовий договір, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню. Звільнення за закінченням строку трудового договору відповідно до п.2 ст.36 КЗпП є самостійною підставою припинення трудового договору. Звільнення здійснюється без його заяви за наказом власника, виданого в останній день дії строкового трудового договору або до цього із зазначенням дати звільнення, що обумовлена договором. Днем звільнення є останній день роботи, під ним також розуміється останній день відпустки, коли вона надається з наступним звільненням. Свідок [PERSON]- начальник відділу кадрів ДП «Тростянецький спиртовий завод» пояснила, що всіх працівників приймали на роботу за строковим трудовим договором на три місяці. Працівників охорони, контролера за переведенням з ДП «Укрспирт» Бершадське МПД також. Для полегшення роботи, були розроблені бланки заяв з вільними рядками, які працівники самостійно заповнювали. Тиску на працівників не чинили, не вводили в оману, не казали, що приймають на іспитовий строк. По закінченні строку договорів, частину працівників звільнили. Решта, в тому числі вона, прийняті на роботу за безстроковим трудовим договором. У частині другій ст. 39-1 КЗпП України сформульоване правило, що передбачає набуття строковим трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк, за умови переукладання строкового трудового договору один чи декілька разів. Переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу ст. 23 КЗпП, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк. З огляду на встановлені вище судом обставини, твердження представника позивача про застосування положень ч.2 ст. 39-1 КЗпП у даній справі суд відкидає як безпідставні та необґрунтовані. За таких обставин, суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді контролера КПП ДП «Тростянецький спиртовий завод». Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Відповідно до довідки Тростянецького районного центру зайнятості (Вінницький регіон) від 11.01.2016 року №0319/70, [PERSON] зареєстрована у центрі як безробітна з 19.10.2015 року, отримано допомоги по безробіттю на загальну суму 2501,18 грн. (а.с.156). Після звільнення з посади контролера КПП, позивач 17.08.2015 року була прийнята на посаду прибиральника виробничих приміщень в основне виробництво. Звільнена з даної посади за угодою сторін 07.10.2015 року (а.с.158). Відтак, суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення з останнього місця роботи 07.10.2015 року до ухвалення судового рішення у даній справі, за вирахуванням суми, отриманої як допомога по безробіттю. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100\~нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З довідки про заробітну плату [PERSON] вбачається, що її середньоденна заробітна плата становить 167,89 грн.(а.с.155). З часу звільнення до дня вирішення спору пройшло 80 робочих дні. А тому, середній заробіток за цей період складає 167,89 грн. ? 80 робочих дні=13 431,20 грн. З врахуванням отриманої [PERSON] допомоги по безробіттю в сумі 2501,18 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з відповідача складає 10\~930,02 грн. Відповідно до довідки про заробітну плату [PERSON] її середньомісячна заробітна плата становить 2434,43 грн. (а.с.155). Тому, стягнення вказаної суми як заробітної плати за один місяць із суми 10\~930,02 грн. відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України\~підлягає негайному виконанню, як і поновлення на роботі відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial