Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клингер» (надалі ТОВ «Клингер») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовували тим, що з 10.08.2010 року працювала у ТОВ «Клингер» на посаді головного бухгалтера. При прийомі на роботу їй було обіцяно більш високу зарплатню, ніж та, яку вона почала отримувати. Через це в неї неодноразово виникали конфлікти з керівництвом підприємства. Так, коли вона побачила, що за квітень 2014 року іі заробітна плата складає трохи більше ніж 250,00 грн., то вона була цим обурена і звернулась до директора за роз'ясненнями. Директор їй відповів, що якщо вона не хоче працювати, то може звільнятися. Тоді вона вирішила звільнитися. Оскільки трудова книжка була в неї на руках і кадровою роботою займалася на підприємстві також вона, то вона самостійно внесла до трудової книжки запис про своє звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України. Підставою для звільнення вона зазначила наказ №5/05-к від 07.05.2014 року, але такого наказу не було видано, вона просто подивилася у книзі наказів наступний номер і записала його. Заборгованість по заробітній платі в сумі 351,88 грн. вона не отримала до теперішнього часу. Також не отримала і компенсацію за невикористані відпустки за весь період роботи в сумі 4390,90 грн. Просила стягнути з відповідача зазначену заборгованість, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2014 року по 23.03.2015 року в сумі 19976,14 грн., індексацію заборгованості в сумі 1280,53 грн. Крім того, несвоєчасною виплатою належних коштів відповідачем їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя через брак грошей, переживала за своє майбутнє та майбутнє членів своєї сім'ї, дуже нервувала через неможливість своєчасно виконувати свої зобов'язання за договором кредиту. Розмір моральної шкоди вона оцінює у 5000,00 грн., яку також просила стягнути з відповідача. Рішенням Костянтинівського від 09 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Клингер» на користь [PERSON] компенсацію за невикористані відпустки у сумі 3129,42 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4952,46 грн. Всього: 8081,88 грн. за вирахуванням всіх необхідних податків і зборів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Клингер» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2016 року касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач працювала з неповним робочим днем, тому відповідно довідки ТОВ «Клингер» за період затримки розрахунку з 08 травня 2014 року по 23 березня 2015 року кількість робочих днів склала 59 робочих днів. Середньоденний заробіток розрахований на підставі довідок ТОВ «Клингер» та становить 83,94 грн. Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна. За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог. За змістом ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судами встановлено, що [PERSON] працювала головним бухгалтером ТОВ «Клингер» та 07 травня 2014 року була звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення відповідач з позивачем розрахунок не провів. Остаточний розрахунок ТОВ «Клингер» проведений 07 квітня 2015 року. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] вказала, що розрахунок ТОВ «Клингер» проведено невірно з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати). Такі ж доводи викладені [PERSON] в апеляційній скарзі. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до довідки ТОВ «Клингер», наданої представником відповідача в судовому засіданні, кількість робочих днів бухгалтера на ТОВ «Клингер» за період з 01.05.2014 року по 28.02.2015 року , тобто за час затримки розрахунку складає 52 дні. Зазначена кількість робочих днів підтверджується також наказами №01/05-НРТ-14 від 26.05.2014 року, №01/06-НРТ-14 від 01.07.2014 року, №01/10-НРТ-14 від 01.10.2014 року, №01/01-НРТ-15 від 15.01.2015 року, №01/02-НРТ від 02.02.2015 року про скорочений трудовий тиждень. В березні 2015 року за наказом №01/03-НРТ-15 від 02.03.2015 року бухгалтеру ТОВ «Клингер» встановлено 10 робочих днів. Враховуючи те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише до 23.03.2015 року, кількість робочих днів необхідно рахувати шляхом пропорційності: 10/31*23 = 7 (з округленням) робочих днів. Таким чином, виходячи з визначеного розміру середньоденної заробітної плати при звільненні у сумі 83,94 грн., а також кількості робочих днів у ТОВ «Клингер» в період з 08.05.2014 року (тобто наступного дня за тим, коли розрахунок мав бути проведений) по 23.03.2015 року (що відповідає позовним вимогам) включно складає 59 робочих днів, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 5033,29 грн. Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо. Довідка , на яку посилається суд першої інстанції і яка міститься на аркуші справи 28 том 2, не є належним і допустимим доказом по справі через те, що у зазначеній довідці не вказано прізвища посадової особи, якій вона видана, а також дати її видачі. Так, указана довідка підписана бухгалтером [PERSON], проте не вбачається якій посадовій особі обрахована кількість робочих на товаристві. Відповідно розрахунку кількість днів затримки розрахунку складає з 8 травня 2014 року по 28 лютого 2015 року 226 днів. Відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 обрахуванню підлягає середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Позивач звільнена з роботи з 7 травня 2014 року. Тому для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку береться заробіток за два попередні місяці роботи, тобто за квітень і березень 2014 року. З довідки про нараховану заробітну плату [PERSON], що на аркуші справи 36 том 1 видно, що у березні 2014 року вона відпрацювала на підприємстві 5 робочих днів і їй нараховані до виплати 450 грн. У квітні 2014 року вона працювала 3 робочих дні і їй нараховані до виплати 257.14 грн. Разом за два місяці вона працювала 8 робочих днів і отримала 707.14 грн. Тому середньоденна заробітна плата дорівнює: 707.14 грн. : 8 = 88. 39 грн., а ні 83.94 грн., як визначив суд першої інстанції. З урахуванням 226 робочих днів затримки розрахунку позивачу має бути нарахований середній заробіток відповідно до статті 117 КЗпП України в сумі: 88.39 грн. х 226 = 19976.14 грн. Саме таку суму суд першої інстанції мав стягнути з відповідача на користь позивача. Розглядаючи справу, суд першої інстанції в наведеній частині рішення зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані і неправильно вирішив спір в наведеній частині позовних вимог. Тому відповідно до статті 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і ухвалю нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 19976.14 грн. Доводи підприємства про те, що суд має виходити з наказів про встановлення позивачу скороченого трудового тижня і обчислювати час затримки розрахунку з фактично встановленого робочого часу не ґрунтуються на законі. Відповідно до статті 117 КЗпП України до розрахунку приймається кількість всіх робочих днів затримки розрахунку.

Outcome: approved