Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд», [PERSON] , третя особа Рада опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту, визнання права користування, визнання ордеру та договору найму недійсними. В обгрунтування позовної заяви, [PERSON] було вказано наступне. В м. Одесі , по [ADDRESS] у кімнаті № [NUMBER] позивачка проживала з 1986р. до 2013р. Разом з нею були зареєстровані та проживали її батьки, молодший брат та її неповнолітня дитина-інвалід [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначала, що її подружнє життя з [PERSON] не склалося, відносини з батьками були складними через зловживання останніми алкоголем, а тому спільне проживання чотирьох дорослих осіб та дитини-інваліда у кімнаті площею 17,7 кв.м. було неможливим. Цим позивачка пояснює своє рішення у 2013р. створити сім`ю та спільно, разом з донькою [PERSON] , проживати з [PERSON] , який був наймачем кімнати № [NUMBER] у цьому ж будинку. [PERSON] вказує, що після народження у неї другої дитини - [PERSON] , [INFO] , син також проживав з ними у вказаній кімнаті, як член сім`ї. Позивачка стверджувала, що не дивлячись на значну різницю у віці та поганий стан здоров`я [PERSON] , вона отримала кращі житлово-побутові умови для себе та дітей, й це стало вирішальним для того, щоб починаючи з 2013р. вести спільне господарство з [PERSON] , допомагали один одному у всьому, проявляти взаємне піклування. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , лише позивачка взяла на себе організацію та витрати щодо поховання. [PERSON] вказує, що після смерті [PERSON] , вона та діти залишилися проживати у кімнаті № [NUMBER] , оплачує усі комунальні послуги за житло й має намір надалі там проживати; іншого житла, у якому б забезпечувались хоча б мінімальні умови для проживання у неї та її дітей немає. Позивачка вважає, що вселилася до спірної кімнати разом з дітьми у якості членів сім`ї наймача житла та отримали нарівні з наймачем усі права та обов`язки, в тому числі на користування спірним житлом після смерті [PERSON] [PERSON] вважає, що Ордер на жилу площу у гуртожитку №4 від 04.09.2018р. на право користування кімнатою [ADDRESS] та Договір найму житлового приміщення №6 від 04.06.2018р., щодо вказаної житлової кімнати, мають бути визнані недійсними, оскільки при видачі спірного Ордеру було порушено вимоги закону, зокрема, що спірне житло на час видачі Ордеру не було вільним, чим порушені права позивачки та її неповнолітніх дітей, що [PERSON] не мав прав на отримання спірного житла у гуртожитку. Позивачка та її представник у судовому засіданні подану позовну заяву підтримали повністю, надали усні та письмові пояснення, просили задовольнити позов. Представник відповідача Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд» надала до суду відзив, у якому просила суд відмовити у заявленому позові повністю та посилалась на наступні обставини. Державне виробниче житлово-побутове підприємство є балансоутримувачем спірного житлового фонду та виконавцем послуг з управління багатоквартирним будинком. [PERSON] 03.09.2018р. звернувся до Державного виробничого житлово-побутового підприємства та, посилаючись на складні житлові умови, попросив виділити йому вільну кімнату у гуртожитку. Представник відповідача у відзиві вказує, що заяву [PERSON] було розглянуто та рішенням профспілкового комітету Державного виробничого житлово-побутового підприємства було надано ордер №4 від 04.09.2018р. на право вселення в кімнату № [NUMBER] , житловою площею 17,0 кв.м. в зазначеному гуртожитку. Щодо прав позивачки та її дітей на спірну кімнату, представник відповідача пояснила, що заперечує факт спільного проживання однією сім`єю позивачки та [PERSON] , що порушень закону чи прав позивачки та її неповнолітніх дітей при видачі [PERSON] ордеру №4 від 04.09.2018р. не було. Представник Державного виробничого житлово-побутового підприємства у судовому засіданні надала пояснення, поданий відзив підтримала повністю, у задоволенні позову просила відмовити у повному об`ємі. Представник [PERSON] надала до суду відзив, у якому просила суд відмовити у заявленому позові повністю та посилалась на наступні обставини. [PERSON] проживає у іншому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] а кімнати №№1,4, який теж є на балансі Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд». Проживає разом з матір`ю та рідним братом, а тому як особа, що має складні житлові умови, звернувся до Державного виробничого житлово-побутового підприємства з приводу надання йому кімнати у сімейному гуртожитку. Представник [PERSON] зазначила, що вважає ордер №4 від 04.09.2018р. на право вселення її довірителя в кімнату № [NUMBER] сімейного гуртожитку по [ADDRESS] та Договір найму житлового приміщення №6 від 04.06.2018р., щодо вказаної житлової кімнати -законними. Представник [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, поданий відзив підтримала повністю, у задоволенні позову просила відмовити у повному об`ємі. Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання повторно не з`явився, до суду надійшла заява, у якій вказано, що орган опіки та піклування просить розглядати справу за відсутності їх представника. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення в суд, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. У сімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS] [NUMBER] зареєстровано проживання п`яти осіб: [PERSON] , 1961р.н. та її чоловік [PERSON] , 1963р.н. які є батьками позивачки, рідний брат позивачки [PERSON] , 1989р.н. сама позивачка, та з 22.08.2013р. донька позивачки - [PERSON] , 2007р.н. Молодша дитина позивачки [PERSON] , [INFO] на даний час реєстрації місця проживання немає, та фактично проживає з матір`ю. Відповідно до п. 3 Постанови КМУ «Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками» (від 20.06.2018р.), розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу. Суд погоджується з твердженням позивачки про те, що у кімнаті у №68 сімейного гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , яка має житлову площу 17,7кв.м. відсутні належні умови для проживання для неї та її двох неповнолітніх дітей, однією з яких є дитина-інвалід. З 2013р. [PERSON] разом з донькою [PERSON] , 2007р.н. почала проживати однією сім`єю з [PERSON] , 1959р.н. у кімнаті №92, на ім`я якого з 18.06.2007р. було відкрито особовий рахунок. Друга дитина позивачки [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю з народження у кімнаті №92 сімейного гуртожитку. З 2013р. позивачка з [PERSON] проживали сім`єю, вели спільне господарство, допомагали один одному у всьому, виявляли взаємне піклування. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , позивачка займалася організацією його поховання, несла необхідні витрати, та продовжує проживати у кімнаті №92, оплачує комунальні платежі за житло. Ці обставини знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи у наступних доказах: пояснення позивачки у судовому засіданні, довідки №38 та №39 від 25.04.2015р. ОСББ «Малиновського-65», спільна заява двадцяти трьох мешканців сімейного гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , індивідуальні заяви сусідів та мешканців гуртожитку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , документи, пов`язані з похованням [PERSON] . З урахуванням пояснень представників відповідачів, наданих у судовому засіданні, та матеріалів звернень [PERSON] до поліції, він, починаючи з 05.09.2018р. неодноразово намагався вселитися до спірної кімнати, однак, не міг це зробити, оскільки особисто позивачка та мешканці сусідніх кімнат по гуртожитку перешкоджали йому у цьому. З цього суд також вбачає підтвердження фактичного проживання позивачки та її дітей у спірній кімнаті. Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Суд вважає встановленим, що [PERSON] вселилася до кімнати № [NUMBER] як член сім`ї наймача [PERSON] , на постійне проживання, з двома неповнолітніми дітьми, позивачка вела з ним спільне господарство, тому на неї та дітей поширились права та обов`язки наймача спірного житла. Відповідно до вимог Закону України «Про охорону дитинства», та Конвенції «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами. Згідно абз. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать: мешканці гуртожитків, для яких таке житло є єдиним місцем проживання. З урахуванням правил ст. 37 ЖК України, Державне виробниче житлово-побутове підприємство української державної будівельної корпорації «Укрбуд» мало вести облік громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та мало врахувати факт тривалого проживання позивачки у спірній кімнаті з неповнолітніми дітьми, вирішуючи питання виділення її [PERSON] . В ході розгляду справи, з пояснень представника Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд», судом встановлено, що вказане підприємство не веде облік громадян, які мешкають у гуртожитках, які перебувають на їх балансі, та які потребують поліпшення житлових умов за рахунок житлового фонду гуртожитків. Відповідно до ст. ст. 127, 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. З огляду на вказане, суд не погоджується з позицією представника Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд», висловленою в ході розгляду справи, про те, що підприємство виключно на власний розсуд та будь-кому вправі надавати для проживання житлові кімнати у гуртожитках, що перебувають на їх балансі та належать до державної власності. За норми житлового законодавства, житло у гуртожитку надається особам, які мають на це право й за формою ордера передбачено зазначення місця роботи чи навчання отримувача ордера. В ході розгляду справи суду не було надано доказів прав [PERSON] на вселення до спірної кімнати гуртожитку. За наявності у сімейному гуртожитку по [ADDRESS] осіб, які на законних підставах проживають у ньому та мають право на поліпшення житлових умов за рахунок житлового фонду цього гуртожитку, балансоутримувач приймає рішення про вселення до фактично зайнятої кімнати на користь особи, право на вселення та проживання у гуртожитку якої жодним чином не підтверджені та не перевірені. Так, в судовому засіданні з`ясувалось, що [PERSON] проживає та зареєстрований у іншому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , балансоутримувачем якого є Державне виробниче житлово-побутове підприємство української державної будівельної корпорації «Укрбуд» й у його приватній власності перебувають три житлові кімнати у цьому гуртожитку - №№1,4,32. Доказів на спростування цієї обставини, доказів складних житлових умов, у тому числі проживання з [PERSON] інших членів його сім`ї, чи відсутності у них іншого житла, представник [PERSON] не надав. [PERSON] звернувся з заявою на ім`я директора Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд» [PERSON] за отриманням кімнати у гуртожитку 03.09.2018р. При цьому заявник посилався на те, що є головою будинкового комітету, бере участь у суспільному житті будинку, підтримує будинок у технічно справному стані та має складні житлові умови. Суд не вбачає з даної заяви законних підстав для отримання [PERSON] у користування спірної кімнати. З огляду на той факт, що вже наступного дня заяву [PERSON] було розглянуто та задоволено, видано Ордер на жилу площу у гуртожитку №4, суд приходить до висновку, що перевірки житлових, сімейних умов заявника, перевірки наявності у нього на праві власності нерухомого майна не проводилось, від заявника не вимагалось підтвердження його зв`язку з балансоутримувачем як робітника чи службовця, студента чи учня, чи надання заявником підтвердження факту його роботи або навчання. Ці обставини у сукупності дають суду підстави зробити висновок, що рішення про надання [PERSON] спірної кімнати було прийнято із порушенням вимог закону. Так, до відзиву представника підприємства було додано Протокол засідання житлової комісії про виділення житлової площі від 04.09.2018р., підписаний директором ДВЖПП [PERSON] . Однак, з урахуванням ст. ст. 127, 128 ЖК України, таке рішення мало прийматись адміністрацією підприємства. У самому відзиві, підписаному директором А .В. Шереметом вказано, що рішення про виділення житлової площі приймалось профспілковим комітетом. Разом з тим, ні рішення профспілкового комітету, ні доказів на підтвердження навності на підприємстві профспілкового комітету, чи житлової комісії, доказів перебування [PERSON] на обліку як особи, що потребувала поліпшення житлових умов - відповідачами чи їх представниками надано не було. Сам факт того, що представник Державного виробничого житлово-побутового підприємства української державної будівельної корпорації «Укрбуд» в ході розгляду справи пояснила, що прийняття рішень про виділення житлової площі балансоутримувачем відбувається виключно на власний розсуд, пояснює чому ордер на спірну кімнату [PERSON] було видано з порушенням вимог закону. Відповідно до ст. ст. 129, 130 ЖК України, ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку, а сам ордер видається відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. На час видачі ордера (на 04.09.2018р.) діяла та є до тепер чинною Постанова КМУ від 20.06.2018р. №498 «Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками». Згідно п. 6 вказаної Постанови, ордер є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку й він має відповідачти формі, передбаченій цією Постановою. Суд погоджується з позицією позивачки про невідповідність спірного ордера формі, затвердженій Постановою КМУ від 20.06.2018р. №498 «Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками», через відсутність у ньому зазначення, як підстави видачі, обґрунтованого рішення про надання жилої площі, відсутність зазначення правових підстав для претензій на житло у гуртожитку. Відповідно до ст. 58 ЖК України, ордер може бути видане лише на вільне жиле приміщення. Однак, з урахуванням тривалого проживання позивачки у спірній кімнаті разом з неповнолітніми дітьми, це жиле приміщення не було та не є на сьогодні вільним, що також свідчить про недійсність ордера №4 від 04.09.2018р. У відповідності до ст. 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Оцінюючи у сукупності зібрані судом докази, суд вважає Ордер на жилу площу в гуртожитку №4 від 04.09.2018р., виданий [PERSON] на право зайняття із сім`єю з однієї особи жилої площі в гуртожитку - недійсним. Суд також дає оцінку Договору №6 найму житлового приміщення від 04.09.2019р. (далі - Договір), за яким [PERSON] було передано в строкове користування житлове приміщення в сімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS] житловою площею 17,0кв.м. Згідно п.1.1. вказаного Договору, житлове приміщення передається у строкове користування, однак договір не містить відомостей про строк, на який його укладено. Це дає підстави судові дійти висновку про безстроковість даного договору та права користування наймачем житлом. Приймаючи рішення про виділення житлової площі, згідно Протоколу засідання житлової комісії від 04.09.2018р., вирішувалось питання видання документів для реєстрації та вселення [PERSON] . Разом з тим, Договором не передбачено реєстрація чи строк реєстрації (чи проживання) наймача. Це вступає у суперечність з п.2.2.5. Договору, про обов`язок наймача звільнити приміщення на вимону наймодавця у 10-денний термін. Пунктом 3.3.1. Договору передбачено право наймача укладати договір піднайму для реєстрації проживання інших осіб. На думку суду, даний пункт дає [PERSON] необмежене право на вселення до спірної кімнати інших осіб, реєстрацію проживання інших осіб, що містить ознаки можливості фактичного безперешкодного розпорядження [PERSON] спірним житлом на власний розсуд. Позивачка з дітьми вселилася до спірної кімнати у гуртожитку в якості члена сім`ї її наймача, продовжила проживати з дітьми та користуватись спірним житлом, нести витрати з його утримання після смерті наймача [PERSON] , тому на переконання суду вона та її неповнолітні діти отримали права та обов`язки наймачів спірного житла, в тому числі право користування кімнатою [ADDRESS] . Тому укладення з [PERSON] оскаржуваного Договору порушує житлові права [PERSON] та її неповнолітніх дітей. З огляду на встановлені судом обставини, з огляду на висновок про недійсність спірного ордеру, суд вважає Договір №6 найму житлового приміщення від 04.09.2019р. також недійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відповідних письмових пояснень, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Outcome: approved