Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. Свою заяву мотивує тим, що 27.06.1989 року між нею та відповідачем [PERSON] зареєстрований шлюб у Ангренському міському відділі РАЦС республіки Узбекистан, актовий запис № 495. З червня 2010 року вони фактично не проживають разом, не ведуть спільне господарство та шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинилися. В період шлюбу за особисті грошові кошті, надані їй батьком, на підставі договору купівлі - продажу від 20.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №159, вона придбала на своє ім'я нежитлову будівлю - незавершене будівництво - магазин оптово - роздрібної торгівлі і офісних приміщень літ. «А», яке складає 20% готовності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 31.07.2013 року вона оформила право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 7373390. Відповідно до довідки КРП «СМ БРТІ» №79 від 08.05.2013 року домоволодінню без номеру по [ADDRESS] привласнено [ADDRESS]. Відповідачу було відомо, що вказане нерухоме майно придбано нею за особисті грошові кошті, надані їй батьком, тому він ні коли не претендував на зазначене майно. Проте на сьогоднішній день відповідач вчиняє перешкоди щодо розпорядження нею своїм майном, а саме відмовляється надати згоду на продаж вказаного нерухомого майна. На підставі наведеного, позивач просить визнати її особистою приватною власністю нежитлові приміщення площею 1356,9 кв.м., у будинку [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з вищевикладених підстав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та пояснив, що приміщення придбані на гроші родичів дружини. Свої гроші на будівництво даного нерухомого майна він не витрачав. Не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що 27.06.1989 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб у Ангренському міському відділі РАЦС республіки Узбекистан, актовий запис №495 ( а.с20). До цього часу шлюб між сторонами не розірваний. Відповідно до договору купівлі - продажу від 20.01.2010 року за реєстровим № 159 [PERSON] придбала у власність нежитлову будівлю - незавершене будівництво магазину оптово-роздрібної торгівлі і офісних приміщень з готовністю 20%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). 04.02.2010 року об'єкт незавершеного будівництва зареєстрований за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5). Як вбачається із довідки від 08.05.2013 року №79 домоволодінню без номера по [ADDRESS] привласнено [ADDRESS], який буде затверджений рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради про оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.07.2013 року [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с.6) Згідно із інформаційними довідками з Державного реєстру іпотек, Державного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] в іпотеці та під забороною відчуження не знаходиться (а.с.54-58). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Однак, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Визнання позову відповідачем при відсутності інших доказів не може вважатися достатнім для ухвалення законного і обґрунтованого рішення. При цьому суд враховує, що і сам представник позивача в судовому засіданні пояснив, що ніяких доказів, окрім пояснень самого відповідача у нього на підтвердження своїх доводів немає. Також, суд враховує, що у разі визнання відповідачем факту належності нерухомого майна позивачу на праві особистої приватної власності, сторони не позбавлені права укласти між собою відповідний договір та засвідчити його нотаріально.

Outcome: dismissed