Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя в якому вказує, що з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі з 03 вересня 1994 року по 02.07.2013 року. З метою покращення житлових умов їх сім»ї 16 січня 1998 року вони придбали квартиру [ADDRESS] за договором міни, який було оформлено на ім»я відповідача. Оскільки вказану квартиру вони придбали за час шлюбу, то відповідно до вимог ст..ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім»ю України, вона вважає, що за нею повинно бути визнано право особової власності на ? частину вказаної квартири, яка є їх спільною сумісною власністю. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі пояснивши, що вважає, що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, оскільки була придбана за час шлюбу, незважаючи на те, що вона придбана за договором міни на квартиру [ADDRESS], яка була подарована відповідачу в 1996 році. Відповідач та його представник заперечують проти позовних вимог у повному обсязі та пояснили, що вони вважають, що квартира [ADDRESS] належить відповідачу на праві особистої приватної власності оскільки вона придбана саме відповідачем за договором міни на квартиру [ADDRESS], яка була подарована йому в 1996 році. Таким чином він обміняв свою особисту приватну власність придбавши на праві особистої приватної власності іншу квартиру за договором міни без додаткових витрат. Вивчивши матеріали справи, вислухавши обґрунтування позовних вимог позивачкою, заперечення відповідача та його представника, з*ясувавши обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою Артемівською державною нотконторою 07.02.1996 року, що підтверджується п.3 договору міни квартир від 16.01.1998 року, що не оспорюється у судовому засіданні позивачкою. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, з урахуванням часу укладання договору дарування (1996 рік), за час шлюбу сторін, майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Таким чином судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала відповідачу на праві особистої приватної власності оскільки була одержана відповідачем під час шлюбу в дар. Відповідно до ст.. 24 ч.3 Кодексу про шлюб та сім»ю України кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Як вбачається з договору міни квартирами від 16 січня 1998 року, відповідач розпорядився своєю особистою приватною власністю та здійснив обмін квартири [ADDRESS], яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності, отримавши на праві особистої приватної власності іншу квартиру [ADDRESS] без здійснення доплат, що підтверджується п.5 вказаного договору міни. Таким чином сукупність доказів по справі у повній мірі підтверджують той факт, що придбавши за вказаним договором міни квартиру в період шлюбу, але за рахунок своєї особистої власності, без здійснення доплат, т.т. без витрат спільних коштів сім»ї, цю квартиру не можно вважати майном, яке нажите під час шлюбу, т.т. спільною сумісною власністю. Суд вважає, що при таких обставинах позивачка не має права на поділ квартири [ADDRESS], т.т. майна, що не є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: dismissed