Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення. Свої вимоги мотивував тим, що 06.03.2020р. вона була звільнена з посади начальника фінансово-бюджетного управління - головного бухгалтера ПАТ «Приазовкурорт» за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. В порушення вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні її з підприємства з нею не був проведений розрахунок належних їй на час звільнення коштів та не надана довідка про нараховані та належні їй до виплати суми (заборгованість по заробітній платі, компенсації тощо). Лише 17.06.2020р. на її банківську карту надійшли кошти (заробітна плата) у сумі 10232,54 грн., що підтверджується довідкою АТ «Райффайзен Банк Аваль» про рух коштів по картці від 14.09.2020р. З метою досудового врегулювання спору нею на адресу ПАТ «Приазовкурорт» було направлено лист, в якому вона просила виплатити їй середній заробіток за час затримки, а саме, за 67 робочих днів, але відповідь на лист вона не отримала. 20.07.2020р. нею була направлена заява про видачу їй довідки про заробітну платну із зазначенням її середнього заробітку, відповідь на яку було надано 10.08.2020р. За період з 06.03.2020р. по 17.06.2020р. кількість робочих днів становить 67 днів, а її середньоденна заробітна плата становить 306,53 грн., тому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 20537,51 грн. Ухвалою суду від 18.09.20202 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.02.2021 року підготовче провадження було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. До початку розгляду справи через канцелярію суду представник позивача - адвокат Семенченко В.А. - надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача - адвокат Баранова О.П. також до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила врахувати позицію відповідача, викладену у відзиві та відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що з позовними вимогами не згодні у повному обсязі. 06.03.2020р. [PERSON] було звільнено з посади начальника фінансово-бюджетного управління - головного бухгалтера ПрАТ «Приазовкурорт», у зв`язку з чим відповідачем мало бути сплачено позивачці заробітну плату за лютий та березень 2020 року у загальному розмірі 15003,31 грн.. Проте у зв`язку з сезонністю роботи підприємства виплатити їй усі кошти відразу ПрАТ «Приазовкурорт» було неспроможне, тому в день звільнення виплатило позивачці частину грошових коштів у розмірі 4770,77 грн., залишок станови 10232,54 грн. ПрАТ «Приазовкурорт» мало намір якнайшвидше розрахуватися з позивачкою, однак через 1 робочий день з дня звільнення [PERSON] постановою КМУ №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12.03.2020р. було встановлено карантин. Вказані форс-мажорні обставини зупинили діяльність підприємств, у зв`язку з чим товариство не мало доходів та відповідно не могло виплатити позивачці заборгованість. Наказом від 14.06.2020р. поновлено діяльність товариство. За першої можливості 17.06.2020р. ПрАТ «Приазовкурорт» сплатило [PERSON] залишок заборгованості у розмірі 10232,54 грн. Вважають, що форс-мажорні обставини, а саме, запровадження карантину, у в`язку з яким було заборонено відповідачу здійснювати його господарську діяльність, а також добросовісність дій відповідача, яка виразилася у сплаті позивачці грошових коштів частинами, підтверджують відсутність вини відповідача у затримці розрахунку. Звертають увагу на те, що в день звільнення позивачка отримала 4770,77 грн. та одразу після звільнення позивачка працевлаштувалася на іншу роботу, тобто вона не залишилась без засобів для існування. Також зазначила, що позивач не зазнала значних майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, оскільки 01.03.20.2020р. було вихідним днем, а з 02.03.2020р. по 05.03.2020р. включно [PERSON] перебувала на лікарняному, тому у березні позивачка працювала лише один робочий день - 06.03.2020р., та в день звільнення відповідач їй виплатив частину заробітної плати у розмірі 4770,77 грн., а тому несплаченою залишилась лише частина заробітної плати за лютий 2020 року у розмірі 3941,74 грн., щодо несплаченої суми у розмірі 6290,80 грн., то до цієї суми входить лише заробітна плата за 1 відпрацьований день, вся інша сума - це компенсація за невикористану щорічну відпустку та за лікарняний. Також зазначили, що позивачці було відомо про нараховані їй суми, оскільки вона сама нараховувала собі заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, мала доступ до усіх бухгалтерських документів. Крім того, позивачка звернулась до суду лише 16.09.2020р., що є нелогічним, оскільки сама зазначає, що її права були порушені в день звільнення ще 06.03.2020р. Також звертає увагу на те, що позивачка у спірний період за новим місцем роботи отримувала заробітну плату, тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення відсутні. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що [PERSON] 06.03.2020 року була звільнена з посади начальника фінансово-бюджетного управління - головного бухгалтера Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт», що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.8-9). Як вбачається з довідки ПрАТ «Приазовкурорт» №01/382 від 12.10.2020р станом на 06.03.2020р. [PERSON] належить до виплати 15003,31 грн. 06.03.2020р. [PERSON] виплачена частина заробітної плати в розмірі 4770,77 грн., залишок невиплаченої заробітної плати станом на 06.03.2020р. становив 10232,54 грн. Повний розрахунок в сумі 10232,54 грн. здійснений 17.06.2020р. (а.с.27). Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки ПрАТ «Приазовкурорт» (а.с.14), середньоденний заробіток [PERSON] складає 306,53 грн. Тому сума середнього заробітку за період з 07.03.2020р. по 17.06.2020р. становить 20537,51 грн. (67 робочих днів х 306,53 грн. середньоденної заробітної плати). Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Така позиція визначена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви, суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Як вже зазначалось, позивач звернувся до суду з цим позовом у вересні 2020 року, тобто зі спливом шести и місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 06.03.2020 року. Також суд приймає до уваги доводи відповідача щодо виникнення у ПрАТ «Приазовкурорт» у 2020 році критичної фінансової ситуації, пов`язаної у тому числі і із введенням у країні карантинних заходів, пов`язаних із COVID-19, а також наявності у позивачки заробітної плати на новому місці роботи. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Судом також враховується, що сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, яка станом на 17.06.2020 року становить 20537,51 грн, майже вдвічі перевищує розмір самої заборгованості по зарплаті. З огляду на викладене, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7000,00 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7000,00 грн., яка визначається судом з утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання позову сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., а також понесено витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн., що підтверджується квитанціями, які міститься в матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід також стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 627,71 грн. (1840,80 грн. х 34,1%). На підставі викладеного та

Outcome: partial