Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Талалаївського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Уточнивши позовні вимоги вказала, що 17 лютого 2001 року зареєструвала шлюб із відповідачем, який було розірвано 28 листопада 2017 року. За період шлюбу разом з відповідачем набули у власність житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] вартістю 48822 гривні. Відповідач не визнає її право власності на будинок, з тих підстав, що у свідоцтві про право власності на будинок зазначений лише він як власник. Посилаючись на норми ст.ст. 60, 69, 70 СК України [PERSON] просить визнати будинок об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] Відповідачем відзив на позов [PERSON] не подавався. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] позов не визнав повністю та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою у період з 2001 по 2017 рік. Мають двох дітей. Спірний будинок був придбаний у 2002 році за кошти його матері [PERSON] Договір купівлі - продажу будинку не укладався, документів на будинок не було. Письмових документів, які б підтверджували придбання будинку його матір'ю немає. Попередній власник житла вже померла. З жовтня 2002 року він та позивачка стали проживати у вказаному будинку. У 2008 році виникла потреба у газифікації, у зв'язку з чим ним було виготовлено технічний паспорт на будинок, а Красноколядинською сільською радою Талалаївського району було видано свідоцтво про право власності на будинок на його ім'я. Після розірвання шлюбу позивачка забрала із будинку побутову техніку та речі, також забрала частину домашньої худоби. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що після укладення шлюбу син із дружиною проживали разом з нею. Потім вона придбала їм будинок у селі за власні кошти. Зі сторони позивачки ніхто коштів на придбання будинку не дав. Будинок придбала у [PERSON], яка на даний час померла, ніякі документи не оформлялися. [PERSON] прописала сина у будинку. У жовтні 2002 року він та [PERSON] переїхали у будинок проживати. Коли проводили газ у селі, то син оформив право власності на даний будинок. Після розірвання шлюбу позивачка вивезла із будинку все дорогоцінне - побутову техніку, меблі, також забрала частину худоби. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що після укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали деякий час спільно із матір'ю відповідача -[PERSON]. Будинок по [ADDRESS] придбала мати відповідача. Речі у будинок купувалися за кошти [PERSON], так як позивачка ніде не працювала. Яку саме суму коштів сплатила [PERSON] за будинок йому невідомо. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2001 року, який було розірвано 28 листопада 2017 року (а.с.8, 9). Від шлюбу мають двох дітей. Згідно довідки Красноколядинської сільської ради від 09.10.2017 року [PERSON] зареєстрована та проживає у [ADDRESS] разом з дітьми (а.с.15). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18.09.2018 [PERSON] з 15.10.2002 року і по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.25). 13 серпня 2008 року Красноколядинською сільською радою Талалаївського району Чернігівської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого він є власником будинку розташованого у [ADDRESS] (а.с.10). Реєстрація права власності [PERSON] на дане нерухоме майно підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.43). Технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] складено 04.03.2008 року. Вартість житлового будинку з господарськими спорудами становить 48822 гривні (а.с.11-14) Відповідно до частин першої та другої ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частини третьої ст.368 ЦК України. Відповідно до положень ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України). Норми ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд відхиляє аргументи відповідача про придбання спірного будинку за кошти його матері [PERSON], оскільки відсутні письмові докази на підтвердження сплати [PERSON] коштів за вказаний будинок. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо вищевказаних обставин суд не вважає такими, що доводять аргументи відповідача, оскільки вони також не підтверджені жодними письмовими доказами і в даному випадку не є належними доказами придбання будинку за кошти матері відповідача -[PERSON], оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене суд доходить висновку, що житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], так як набутий сторонами під час шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10, 43), свідоцтвом про одруження (а.с.8) та підлягає поділу між сторонами шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] із відповідача на користь позивача слід стягнути 704 гривні 80 копійок у відшкодування судових витрат у виді сплаченого судового збору (а.с.1).

Outcome: approved