Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позові зазначено, що між сторонами укладено два договори позики грошових коштів, відповідно до умов яких позивач передала у власність відповідача грошові кошти в сумі по 31000,00 грн., про що відповідач власноруч написала дві окремі розписки. Відповідач у встановлений вищевказаними договорами позики строк не повернула позивачеві грошові кошти. Тому позивач просить стягнути з відповідача по кожному договору: основну заборгованість в сумі 31000,00 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 12465,77 грн., три відсотки річних в сумі 2775,00 грн., пеню в сумі 10329,38 грн., а всього за кожним договором позики по 56570,15 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1131,40 грн. Ухвалою судді Цюрупинського районного суду Херсонської області від 24.04.2019 року відкрито провадження у вищевказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивачем, на виконання ухвали про відкриття провадження, надані оригінали розписок [PERSON] від 23.03.2016 року. Відповідач копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів отримала 07.05.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Відзив до суду не подала. Дослідивши письмові докази, що наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне. 23.03.2016 року [PERSON] власноруч написала розписку про те, що отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 31000,00 грн., які зобов`язалася повернути до 10.04.2016 року (далі -перша розписка). Крім того, 23.03.2016 року [PERSON] власноруч написала розписку про те, що бажає позичити у [PERSON] грошові кошти в розмірі 31000,00 грн., які зобов`язується повернути до 10.04.2016 року без %, а починаючи з 10.04.2016 року нараховуються 3% на день (далі - друга розписка). З вказаного вбачається, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини за договором позики оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦПК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Перша розписка від 23.03.2016 року (оригінал якої досліджено судом і долучено до матеріалів справи) дійсно підтверджує укладення договору позики оскільки в ній чітко зазначено, що відповідач отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 31000,00 грн., які зобов`язалася повернути до 10.04.2016 року. Другу з наданих розписок суд до уваги не приймає так як цей доказ не підтверджує виникнення боргового зобов`язання та факту отримання відповідачем грошових коштів оскільки за її змістом відповідач виявила лише бажання позичити грошові кошти в розмірі 31000,00 грн., але не зазначила про фактичне отримання цих коштів від позивача. Таким чином, суду надано докази виникнення лише одного боргового зобов`язання, на суму 31000,00 грн. Оскільки відповідач з настанням обумовленого строку грошові кошти не повернула то вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, вбачається, що за період з 11.04.2016 року по 05.04.2019 року, інфляційне збільшення суми боргу становить 12465,77 грн., 3% річних - 2775,00 грн. Так як відповідач своєчасно не повернула борг, позивач має право на стягнення суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, згідно розрахунку, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач також просить стягнути з відповідача пеню за порушення грошового зобов`язання за період з 11.04.2016 року по 05.04.2019 року у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка, за розрахунками позивача, складає 10329,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачають, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, при цьому, суб`єктами зазначених правовідносин закон визначає підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності. Оскільки сторони договору позики, в даному випадку, не є суб`єктами на яких поширюється дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та враховуючи, не узгодили між собою питання сплати неустойки в розмірі облікової ставки НБУ в договірному порядку, про що свідчить зміст першої розписки, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки. Таким чином, за першою розпискою підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 31000,00 грн., інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 12465,77 грн. та три відсотки річних в розмірі 2775,00 грн., а всього - 46240,77 грн., а в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі 10329,38 грн. слід відмовити з зазначених вище підстав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, яка пропорційна розміру задоволених позовних вимог, в сумі 462,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial