Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до своєї матері [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з неї відповідачки без надання їй іншого житла, посилаючись на ті обставини, що вона є одноособовим власником вказаної вище квартири, в якій разом з нею зареєстрована ще і її мати - [PERSON] , яка свого часу вселилася та зареєструвалася у даному житлі за згодою попереднього власника. На даний час відповідачка не є членом сім`ї позивачки, спільним побутом вони не пов`язані, відносини між ними склалися особливо неприязні, оплату за комунальні послуги [PERSON] не проводить та вчиняє неправомірні дії, що нині позбавляє позивачку можливості вільно користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. В судове засідання позивачка не з`явилася, але від її представника - адвоката Зарічної Л.А. надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій позовні вимоги підтримані в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася також, хоча про день, час та місце слухання справи була повідомлена вчасно та належним чином, що дає суду підстави винести у цій справі заочне рішення. Тож, дослідивши матеріали даного цивільного провадження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до копії договору дарування квартири від 21.05.2018 року (а.п.5-6) [PERSON] є одноособовою власницею квартири, розташованою за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.п.7). Згідно зі змістом довідки №1882 від 03.07.2018 року (а.п.7-а) у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані дві особи: [PERSON] , 1997 року народження, та [PERSON] , 1976 року народження. З отриманої судом довідки про місце реєстрації відповідача (а.п.12) вбачається, що [PERSON] була зареєстрована у нині спірній квартирі 04.06.2018 року. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР). Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст.156 ЖК УРСР). В частині 2 ст.64 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує на те, що [PERSON] є її матір`ю, тобто у чіткій відповідності до ч.2 ст.64 ЖК УРСР є членом сім`ї позивачки, незважаючи навіть на те, що нині між ними склалися неприязні відносини та спільним побутом вони не пов`язані. Крім того, у позовній заяві [PERSON] вказує також на те, що відповідачка вселилася та зареєструвалася у даному житлі за згодою попереднього власника, однак в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] була зареєстрована у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , 04.06.2018 року, тобто вже після набуття права власності на неї позивачкою (21.05.2018 року), що спростовує твердження позивачки та, в свою чергу, засвідчує факт надання згоди на вселення та реєстрацію місця проживання у нині спірному житловому приміщенні саме за згодою позивачки. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК СРСР на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб виселення винних провадиться без надання їм іншого жилого приміщення у тих випадках, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Однак позивачкою не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідачка руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням та не проводить оплату комунальних послуг, крім того, не зазначено, які саме неправомірні дії вона вчиняє та які саме правила співжиття порушує, що робить неможливим для позивачки проживання з нею в одній квартирі, а посилається лише на особливо неприязні відносини, які на даний час склалися між ними. Разом з тим, статтею 401 ЦК України надано поняття сервітуту - це право користування чужим майном, яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України, на яку у своїй позовній заяві посилається позивачка, як на підставу виселення матері з нині спірної квартири, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, однак наявність жодної з таких обставин позивачкою в судовому засіданні також доведене не було, як і не було доведено того, що відповідачка має інше житло для проживання. Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, а позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, [PERSON] добровільно вселила до належної їй квартири свою матір, яка відповідно до нині чинного законодавства є членом її сім`ї, хоч спільним побутом вони і не пов`язані, в судовому засіданні не довела жодної з обставин для виселення відповідачки, то суд приходить до беззаперечного висновку про те, що через одне лише перебування сторін у неприязних відносинах [PERSON] не може бути позбавлена гарантованого їй права на житло та виселена без надання іншого житлового приміщення. Ні підставі наведеного вище та ст.41 Конституції України, ст.319, 321, 383, 391, 401, 405, 406 ЦК України, ст.64, 116, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: dismissed