Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що вона є інвалідом І групи та була власником житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0691 га, кадастровий номер 7423810100:01:040:0345, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташована за цією ж адресою. На початку 2019 року в зв`язку із погіршенням стану її (позивача) здоров`я між нею та [PERSON] було узгоджено надання останньою їй (позивачу) догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку, про що 26 червня 2019 року були укладені договори дарування вищезазначених житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки. Укладаючи ці договори вона (позивач), будучи особою похилого віку, помилялася щодо їх правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між сторонами договорів, і така помилка для неї має істотне значення. Через три дні після укладення цих договорів, а саме [INFO] , [PERSON] померла, спадщину після смерті якої прийняли чоловік [PERSON] та син [PERSON] . [PERSON] просила суд визнати недійсними: - договір дарування житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0691 га, кадастровий номер 7423810100:01:040:0345, укладений 26 червня 2019 року між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Р.Б., зареєстрований у реєстрі за № 347; - договір дарування земельної ділянки площею 0,0691 га, кадастровий номер 7423810100:01:040:0345, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташована в [ADDRESS] , укладений 26 червня 2019 року між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Р.Б., зареєстрований у реєстрі за № 349. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, які зазначені у позовній заяві, просили їх задовольнити, позивач пояснила, що [PERSON] була її племінницею та саме вона займалася організацією укладення спірних договорів. Вона (позивач) підписувала договори, але у зв`язку із похилим віком та станом здоров`я помилилася відносно правової природи правочину. Через три дні після укладення договорів [PERSON] померла. Син [PERSON] у категоричній формі повідомив, що не буде доглядати за нею та своєму батьку (чоловіку [PERSON] ) не дозволить цього робити. На даний час у житловому будинку [ADDRESS] ніхто не проживає, вона (позивач) сплачує комунальні платежі та доглядає за ним. У судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про виключення з числа відповідачів [PERSON] , оскільки він відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] . У судове засідання відповідачі не з`явилися, подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги визнають, просили розгляд справи проводити без їх участі. Суд розглядає справу у відсутності відповідачів за наявними у ній доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , з 23 жовтня 2015 року є інвалідом І групи, у зв`язку із чим потребує стороннього догляду, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] (а.с. 5) та копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА № 022768 (а.с. 6). 26 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0691 га, кадастровий номер 7423810100:01:040:0345, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташована за цією ж адресою, відповідно до яких [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності указані об`єкти нерухомого майна. Ці договори були посвідчені приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Р.Б. та зареєстровані у реєстрі відповідно за № 347 та № 349, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 7-12). У судовому засіданні встановлено, що [INFO] [PERSON] помела, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 16). З копії спадкової справи № 69/2019 до майна померлої [PERSON] (а.с. 46-57) вбачається, що спадщину після її смерті прийняв чоловік [PERSON] , на ім`я якого 27 січня 2020 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Син спадкодавця - [PERSON] відмовився від прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 522/9562/16-ц. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вважала, що при укладенні спірних договорів було узгоджено надання [PERSON] догляду та матеріальної допомоги їй, як особі похилого віку. Суд вважає, що похилий вік позивача та стан її здоров`я на момент укладення спірних договорів вплинув на можливість правильного сприйняття позивачем певних фактів та обставин. Таким чином, позивач фактично помилилася відносно правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Клопотання представника позивача про виключення [PERSON] з числа відповідачів не підлягає задоволенню у зв`язку із тим, що така процесуальна дія, як виключення з числа відповідачів, не передбачена ЦПК України. Ураховуючи те, що позивач звернулася до суд з цим позовом у 2019 році, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до 141 ЦПК України з відповідачів в дохід держави в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved