Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про виселення його з належного їй житлового будинку, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Богодухів, пров. Покровський, 15. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказаний будинок є її приватною власністю, в якому проживає і зареєстрована разом із своїм сином відповідачем [PERSON] Зазначила, що спільне проживання з відповідачем є нестерпним, який не працює, в утриманні будинку не приймає участі, на території будинку зловживає спиртними напоями, вживає наркотичні речовини, постійно з нею конфліктує, вчиняє сварки, поводиться агресивно, виганяє з будинку. Змушена постійно викликати поліцію, але профілактичні заходи результатів не дали. 22.08.2017 р. відповідач після чергової сварки і виклику поліції написаврозписку, що не вчинятиме щодо неї будь-яких протиправних дій, але 24.09.2017 р. зновувикликала поліцію після учиненої відповідачем сварки. 03.10.2017 р. вкотре прийшлося викликати наряд поліції, так як відповідач не впускав її до власного будинку. Після того як поліція поїхала,відповідач знову почав виганяти її з будинку, це змусило її тимчасово, на невизначений час, посилитися у своєї дочки. Вказавши на зазначені обставини з посиланням на норми ст.ст. 116, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України просить суд виселити відповідача з будинку. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав та обставин, викладених в позовній заяві. Відповідач позов не визнав повністю, зазначивши, що позивач сама винна в конфліктах з ним, не може порозумітися з ним щодо їхніх прав на будинок, який хоче продати, але він має належати також і йому після смерті батька. Представник відповідача в своїх поясненнях суду також вказав на те, що неналежна поведінка відповідача повязана з його хворобою на нервово-психічні розлади та створенням позивачкою конфліктних ситуацій. Відповідач є інвалідом 3-ї групи, за станом здоровя не може працювати, а тому вважає, що відповідач потребує лікуванню, а не виселенню з будинку. Вважав можливим примирення сторін, позивач повернулася в домоволодіння, де проживає в літній кухні. В заяві від 11.04.2018 р. позивач повідомила суд про те, що на позовних вимогах наполягає, оскільки примирення з відповідачем не відбулося, за час розгляду справи відповідач не здійснив жодних дій, направлених на виправлення даної конфліктної ситуації та вирішення спору мирним шляхом, а тому виселення відповідача є єдиним способом вирішення цього спору і захисту її особистих немайнових і житлових прав. Учасники справи були належним чином повідомлені судом про дату, час і місце судового засідання у справі. В судове засідання сторони не зявилися. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій указується, що сторона позивача на задоволенні позовних вимог наполягає і просить суд завершити розгляд справи за відсутності в судовому засіданні позивача та її представника, ухваливши рішення про задоволення позову. Відповідач та його представник в судове засідання не з»явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надали, інших заяв/клопотань суду не заявили. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням наведених обставин судом встановлено, що неявка сторін в судове засідання не перешкоджає завершенню розгляду справи. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 17.12.2007 р. є власником житлового будинку № 15 за адресою: пров. Покровський, м. Богодухів Харківської обл (а.с. 11-12). За матеріалами і обставинами справи встановлено та визнається сторонами в будинку позивача зареєстрований і проживає на правах члена сімї власника будинку син позивача - відповідач [PERSON], 07.10.1987 р.н, що підтверджується довідкою про склад сімї від 28.08.2017 р. № 5828. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право на судовий захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Згідно із\~ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до\~ст. 157 ЖК УРСР\~членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1\~ст. 116 цього Кодексу. Частиною 1\~ст. 116 ЖК УРСР\~передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно розяснень, викладених в п. 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст. 116 ЖК УРСР\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Із постанов Богодухівського районного суду Харківської області від 29.05.2015 р., справа № 613/763/15-п, від 24.06.2015 р., справа № 613/892/15-п, від 04.05.2016 р., справа № 613/491/16-п, судом встановлено, що не заперечується відповідачем,останній 23.05.2015 р., 16.06.2015 р., 12.04.2016 р. за адресою цього будинку вчиняв насильство в сімї психологічного характеру відносно своєї матері-позивача, а саме вчиняв сварку відносно неї, в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та образливими словами, внаслідок чого їй могла бути завдана шкода психологічному здоровю, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності зач.ч 1,2 ст. 173-2 КУаАП, тобто відповідач систематично вчиняв у відношенні позивачки вказані протиправні дії (а.с 47-50). За змістом повідомлень Богодухівського ВП ГУ НП України в Харківській області від 30.06.2016 р., від 27.09.2017 р. слідує, що до відповідача застосовувалися профілактичні заходи (бесіди) щодо неприпустимості вчинення насильства в сімї (а.с. 8, 10). Згідно повідомлення Богодухівського ВП ГУ НП України в Харківській області від 04.12.2017 р. за період 2016-2017 р.р. відділом реєструвалися звернення позивача про вчинення стосовно неї неправомірних дій з боку відповідача: 24.06.2016 р.; 22.08.2017 р.; 05.09.2017 р.; 17.10.2017 р.; 08.11.2017 р.; 13.11.2017 р.; в період з 17.02.2012 р. по 21.02.2013 р. відповідач перебував на профілактичному обліку у відділу як сімейний насильник (а.с. 51). Нормою ч. 6 ст. 82 ЦПК України встановлено: вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вказані протиправні дії відповідача суд кваліфікує за диспозицією ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР як систематичне порушення особою правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Згідно характеристики відповідача за станом на 03.10.2017 р., наданою квартальною за місце проживання, відповідач характеризується з негативної сторони, не працює, постійно вживає спиртні напої, свариться з матірю, ображає її нецензурними словами, в жовтні цього року виганяв з будинку, після чого вона пішла до дочки (а.с. 7). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] квартальна за місцем проживання сторін, показала, що відповідач під час спільного проживання з позивачем постійно знущається над останньою. Протягом 2016-2017 р.р. була очевидцем неодноразових сварок сторін, під час яких відповідач ображав позивача, погрожував насильством та виганяв її з будинку. Свідок [PERSON]- дочка позивача та сестра відповідача показала суду, що була очевидцем неодноразових сварок сторін, які вчиняє відповідач. Під час цих сварок відповідач лаявся на позивача, ображав її, погрожував насильством, виганяв з будинку. По відношенні до позивача відповідач поводить себе агресивно, при цьому не працює, зловживає спиртними напоями. На протязі 2016-2017 р.р. позивач з цього приводу неодноразово зверталася до поліції щодо вчинення насильства до неї з боку відповідача, який у звязку із цим неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. З ним також з цього приводу поліція проводила бесіди, але вони не дали результату, відповідач не змінив своєї поведінки. Відповідач перебуває на обліку в поліції як людина, що здатна до насилля. Після останньої сварки з відповідачем позивач змушена була покинути будинок і тимчасово проживати в неї. Суд вважає достовірними показання цих свідків щодо вказаних ними обставин, оскільки вони повністю узгоджуються з іншими дослідженими доказами і матеріалами справи. За установлених обставин справи випливає висновок, що неодноразові заходи адміністративного і профілактичного характеру,громадського впливу щодо відповідача виявились безрезультатними.Окрім вище приведених доказів на цей факт указує також те, що до вказаних обставин останнього конфлікту сторін відповідач надав розписку від 22.08.2017 р., достовірність якої визнав в судовому засіданні, за якою в присутності дільничного інспектора поліції [PERSON] зобовязався вести себе по відношенні до матері чемно, не ображати, не завдавати шкоди її здоровю, допомагати у веденні домогосподарства, просив за цим матір припинити розгляд заяви до поліції про факт вчинення насильства (а.с. 52). Як вбачається із обставин і матеріалів справи, відповідач цих зобовязань не виконує. Суд за цих обставин вважає доведеним, що тривала та систематична неправомірна і антисоціальна поведінка відповідача під час спільного проживання з позивачем перешкоджає її нормальній життєдіяльності у власному житловому будинку. Згідно виписки № 5059 із медичної картки стаціонарного хворого, позивач в період з 04.11.2017 р. по 13.11.2017 р., тобто після конфлікту з відповідачем, перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗОЗ Богодухівської ЦРЛ (а.с. 53). Як слідує із пояснень сторін, на даний час позивач мешкає в літній кухні за адресою будинку, відповідач проживає в будинку, при цьому відповідач не заперечує той факт, що позивач не проживає в будинку після останнього конфлікту з ним. Встановивши зазначені фактичні обставини на основі обєктивно досліджених доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. За матеріалами і обставинами справи повністю доведена наявність підстав для виселення відповідача з даного житлового будинку, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, а саме за ознаками вчинення відповідачем систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Аргументи відповідача та його представника про те, що його не можна висиляти, бо він є інвалідом 3-ї групи, хворіє і потребує лікуванню, суд відхиляє, оскільки ці обставини, у т.ч. з урахуванням характеру захворювань і стану здоровя відповідача, за законом не звільняють його від цивільно-правової відповідальності та не можуть слугувати підставою для відмови у виселенні зі спірного будинку,власником якого є позивач. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доводи сторони відповідача про те, що позивач винна в даній конфліктній ситуації сторін судом не приймаються як такі, що не знайшли свого підтвердження та які повністю спростовуються дослідженими у справі доказами. Відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем, на заходи адміністративного і громадського впливу не реагує, що робить неможливим його проживання разом з позивачем в будинку, а отже її права підлягають судовому захисту \-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-в заявлений спосіб. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, у звязку із чим відповідач підлягає виселенню з будинку позивача без надання іншого жилого приміщення. Приймаючи дане рішення, суд також зважає на те, що примирення сторін не відбулося, хоча суд сприяв сторонам у цьому процесі, позивач наполягає на своїх вимогах, а відповідач дійсно не надав доказів, що вчинив дії, які б свідчили про те, що підстави для виселення і подальшого спору сторін перестали існувати. \~

Outcome: approved