Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому прохає визнати відповідачку такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивує тим, що відповідач є колишньою дружиною сина позивача [PERSON] , шлюб з яким було розірвано рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 20.11.2017. З 2017 року відповідач у житловому приміщенні за місцем реєстрації не проживає, помешканням не користуються, її особисті речі у будинку відсутні, участі в утриманні житла вона не приймає. Посилаючись на ст.405 ЦК України прохає визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При розподілі матеріалів цивільної справи між суддями автоматизованою системою документообігу вказану цивільну справу було передано на розгляд судді Крикливому В.В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2019). На підставі розпорядження керівника апарату Комсомольського міського суду № 6 від 23.04.2019 у зв`язку з відрахуванням зі штату Комсомольського міського суду Полтавської області Крикливого В.В. здійснено повторний автоматичний розподіл зазначеної цивільної справи та передано її до мого провадження. Ухвалою суду від 24.05.2019 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.11.2019 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляд усправи сторонив судове засідання не з`явилися. Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав повністю та у задоволенні позову [PERSON] прохала відмовити. У поданому відзиві зазначила, що перебувала у шлюбі з сином позивачки до 20.11.2017. У спірному житлі проживала до 31.08.2018 разом з [PERSON] та малолітніми дітьми, але 01.09.2018 вимушена була залишити будинок через протиправну поведінку колишнього чоловіка та його матері (позивача по справі). Наразі, відповідач винаймає житло, проте через важке матеріальне становище має намір повернутися проживати за адресою реєстрації. В судовому засіданні 26.02.2020 позивач позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що відповідач не проживає в спірному будинку з літа 2017 року, реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися власністю, а спільне життя з відповідачем не можливе. На підтвердження неможливості спільного проживання з відповідачем надала довідку про проживання в будинку її сина [PERSON] з дружиною [PERSON] та дітьми дружини [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала на наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що будинок в якому зареєстрована відповідач належить на праві приватної власності позивачу. Позивач та відповідач не є членами сім`ї, а тому їх спільне проживання є неможливим. Крім того, відповідач має на праві приватної власності квартиру. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, пояснила що не проживає в будинку через перешкоди, які чинить їй позивач та колишній чоловік. В будинку проживала разом з чоловіком та дітьми, разом з чоловіком ремонтували будинок. Після розірвання шлюбу з [PERSON] разом з дітьми проживала в будинку по [ADDRESS] до 01.09.2018, коли після конфлікту, що виник, колишній чоловік та його мати (позивач) забрали у неї ключі та вигнали її з будинку. До січня 2019 року відповідач мала доступ до спірного житла, куди приїздила на вихідні разом з дітьми. Ключі від будинку їй давав колишній чоловік, іноді позивач. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Щодо перебування у власності відповідача квартири пояснив, що квартиру вона придбала 02.12.2019, тобто через 10 місяців після звернення позивача до суду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі до грудня 2017 року. На час розірвання шлюбу вони з відповідачкою вже не проживали разом, вона періодично проживала в квартирі, яку винаймала її сестра, періодично в будинку [ADDRESS] . Ключі від будинку відповідач віддала йому добровільно, оскільки не мала наміру проживати в будинку. 01.09.2018 у них з відповідачем виник конфлікт, [PERSON] сказала, що має намір проживати в будинку та користуватися спільно набутим під час шлюбу майном. Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання 25.03.2021 не з`явилися. Представник позивача [PERSON] надіслала на адресу суду письмові пояснення, в яких наполягала на задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки відповідач після розірвання шлюбу з сином позивача добровільно залишила будинок за адресою реєстрації. Вказує на ст.391 ЦК України, згідно якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Розгляд справи прохала провести у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] надіслав до суду письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечував, посилаючись на поважність причин не проживання відповідача у спірному житлі, а саме через перешкоди позивача та її сина. Крім того, зазначає, що з моменту залишення відповідачем житла (01.09.2018) до подачі [PERSON] позову (28.02.2019) пройшло лише 5 місяців, а не більше року, як стверджує позивач. Розгляд справи прохає проводити у його відсутність та у відсутність відповідача. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 33958511 власником житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 8). Реєстрація права власності проведена на підставі договору дарування серії ВРМ №683798 від 29.08.2011 посвідченого Комсомольською держнотконторою (а.с.7). Відповідно до довідки виданої Дмитрівською сільською радою міста Горішні Плавні Полтавської області, [PERSON] , зареєстрована в [ADDRESS] , але фактично за даною адресою не проживає. Разом з нею зареєстровані, але не проживають діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та колишній чоловік [PERSON] (а.с.10). Згідно наданої копії акту опитування сусідів від 11.02.2019, посвідченого виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради м. Горішні Плавні Полтавської області, [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та батько дітей [PERSON] , не проживають в [ADDRESS] з 2017 року (а.с.11). Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, 2 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно норм ч.1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За приписами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Подібну за змістом норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другійстатті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР). За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Системний аналіз статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 ЖК УРСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статтей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Звертаючись до суду із позовом, позивач [PERSON] прохала визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, оскільки: вона не є власником будинку, в будинку не проживає та не користується ним, участі в оплаті комунальних послуг не бере, особистих речей не має. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що відповідач [PERSON] на законних підставах була зареєстрована у спірному житлі. Позивачем не надані докази про те, що відповідач не проживає більше одного року без поважних причин та чинить перешкоди позивачу в розпорядженні та користування власністю. Вказана обставина спростована доказами, наданими відповідачем, згідно яких вбачається, що доступу до житла вона не мала з 01.09.2018 та показами свідка [PERSON] , який показав, що до січня 2019 року відповідач разом з дітьми на вихідних проживала за адресою реєстрації. При цьому, відповідач у поданому відзиві зазначає, що позивач та син позивача (колишній чоловік відповідача [PERSON] ) забрали у неї ключі від будинку та вигнали її з помешкання. На підтвердження вказаної обставини відповідачем додано копію матеріалу зареєстрованого у ВП № 2 Кременчуцького ГУНП в Полтавській області про зареєстровану за № 6036 від 01.09.2018 заяву [PERSON] , про те, що 01.09.2018 о 15:35 за адресою [ADDRESS] у заявниці виник конфлікт з колишнім чоловіком, який не пускає її до будинку. Іншого житла відповідач в користуванні не має. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Визнання відповідача втратившою право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі 569/4373/16-ц та постанові від 01.04.2020 у справі № 287/318/18-ц (провадження № 61-16571св19). Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Питання про судові витрати вирішено відповідно до ст.141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, судові витрати в разі відмови в позові позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed