Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 29 травня 1988 року перебуває з відповідачем у шлюбі зареєстрованому виконкомом Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області актовий запис №06. Під час шлюбу, вона разом із відповідачем, за спільні кошти, побудували в [ADDRESS] , житловий будинок, який зареєстрований за відповідачем. Вважає, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому її частка у вказаному будинковолодінні складає Ѕ, яку відповідач не визнає. З посиланням на те, що у них з відповідачем виник спір з приводу поділу сумісно набутого за період шлюбу майна, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного будинку. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З наведених у позовній заяві, обставин, які згідно положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами встановлено, що сторони з 29 травня 1988 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] , тобто відповідачу, згідно рішення Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області №110-05/2006 від 20.10.2006 року виділено в приватну власність земельну ділянку площею 0,1349 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (державний акт серії [NUMBER] від 06.10.2011 року, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] ). Під час шлюбу, сторони, за спільні кошти, побудували в [ADDRESS] житловий будинок. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.08.2005 року за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на даний житловий будинок. Відповідно до ст.ст.60-61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, з урахуванням положень чинного сімейного законодавства, житловий будинок в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , сторін у справі, і частки позивачки та відповідача як подружжя є рівними у цьому спірному житловому будинку - по Ѕ частині. За таких обставин, судом встановлено, що визнання відповідачем позову, в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4 ст.120 ЗК). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Приймаючи до уваги, що право власності позивачки у спірному житловому будинку складає Ѕ його частину, то до неї, пропорційно до вказаної частини має перейти і право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , як необхідної для обслуговування житлового будинку, тобто Ѕ частини. Таким чином, суд приймає визнання відповідачем позову і в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відтак позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.60, 61, 70 СК України, ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України,

Outcome: approved