Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 07 лютого 2000 року отримала державний акт серії І-ХР № 028296 на право приватної власності на земельну ділянку площею 10,22 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради, КСП «Дружба» Дворічанського району Харківської області. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 287. При видачі державного акту головою [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області [PERSON] зроблено виправлення у Державному акті на право приватної власності на землю, виправлення посвідчено її підписом та завірено печаткою сільської ради. [PERSON] звернулась до відділу Держземагенства у Дворічанському районі Харківської області для державної реєстрації земельної ділянки, однак у звязку з виправленнями в Державному акті на право приватної власності на землю позивачка позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки, вирішення питання дописки у Державному акті можливе лише у судовому порядку. В попереднє судове засідання представник позивачки [PERSON] не зявилася, надала заяву, в якій просить суд справу розглянути за її відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області у попереднє судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила суд справу розглянути у її відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ч. 4 ст. 174 цього ж Кодексу. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася 13 грудня 1930 року (а.с. 6). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВЕ № 046409 від 15 лютого 2000 року спадкоємицею майна [PERSON], померлої 17 серпня 1997 року, є її донька [PERSON], що мешкає в с. Токарівка Дворічанського району Харківської області. Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з Сертифікату на право на земельну частку (пай) ХР № 0098705 виданого члену колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» с. Токарівка Дворічанського району Харківської області [PERSON] в тому, що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Дружба» розміром 10,22 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с. 8). 07 лютого 2000 року [PERSON] отримала Державний актсерії І-ХР № 028296 на право приватної власності на земельну ділянку площею 10,22 га, розташовану на території [PERSON] сільської Ради, КСП «Дружба», Дворічанського району Харківської області. В графі «прізвище, імя, по батькові» перекреслено запис «Лебединській Анастасії Корніївні» (друкованими літерами) та дописано «Железняк Ганна Наумівна» (писаними літерами). Виправлення зроблено головою [PERSON] сільської ради Дворічанського району Харківської області [PERSON], посвідченоїї підписом та завірено печаткою сільської ради (а.с. 7). [PERSON] звернулась до відділу Держземагенства у Дворічанському районі Харківської області для державної реєстрації земельної ділянки, однак у звязку з виправленнями в Державному акті на право приватної власності на землюпозивачка позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки, що підтверджується довідкою №31-20.17-02-12/2-12 від 02 червня 2015 року (а.с. 9-11). Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, і означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Пунктом 67 Порядку ведення Державного земельного кадастру, який затверджено постановою КМУ № 1051\~від 17 жовтня 2012 року № 1051\~«Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» визначено, що документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивачка обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача визнав позов і не заперечував проти його задоволення, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved