Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 11 лютого 2014 року між нею та приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір про надання послуг, за яким відповідач зобов'язався протягом трьох місяців виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та встановлення межових знаків. Вона (позивач) за умовами договору сплатила відповідачу 1 500 грн. У червні та серпні 2014 року відповідач надав їй (позивачу) розроблену технічну документацію, яка її не влаштувала, оскільки була розроблена з порушенням вимог чинного законодавства. В січні 2015 року [PERSON] обіцяв усунути порушення до кінця місяця, але цього не зробив. В звязку з цим вона (позивач) змушена була звернутися до іншого спеціаліста, який розробив технічну документацію відповідно до вимог чинного законодавства. 8 липня та 20 серпня 2015 року вона (позивач) зверталася до відповідача із заявами про розірвання договору про надання послуг від 11 лютого 2014 року у звязку із його неналежним виконанням та просила повернути сплачені 1 500 грн., однак вони були залишені без реагування. [PERSON] просила розірвати договір про надання послуг від 11 лютого 2014 року, укладений між нею та ФОП [PERSON], стягнути з відповідача 2 772,92 грн. плати за договором з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних, а також понесені нею судові витрати. В судовому засіданні, яке проводилося 4 квітня 2016 року, [PERSON] позовні вимоги підтримала з мотивів, які зазначені в позовній заяві, пояснила, що після смерті чоловіка вона успадкувала земельні ділянки. Для того, щоб зареєструвати за собою право власності на успадковані земельні ділянки їй (позивачу) необхідно було розробити технічну документацію на земельні ділянки. 11 лютого 2014 року вона (позивач) з цим питанням звернулася до відповідача, сплатила 1 500 грн. за виготовлення технічної документації. Відповідач сказав їй, що за три тижні виготовить технічну документацію. Договору про надання послуг відповідач їй не надавав, вона лише підписала бланк заяви на виконання робіт, яку згодом відповідач датував 29 травня 2014 року. У червні 2014 року вона (позивач) перший раз забрала у відповідача виготовлену технічну документацію, поставила свій підпис там, де говорив [PERSON] Приїхавши додому вона виявила, що технічна документація не відповідає державному акту, а тому повернула її відповідачу для доопрацювання. Проблема полягала в тому, що фактичний розмір земельної ділянки був більшим за її площу, зазначену в державному акті. У серпні 2014 року вона (позивач) забрала технічну документацію після доопрацювання, але недоліки не були усунені. Відповідач робив технічну документацію по даним із компютера, без виїзду та проведення необхідних замірів. Відповідач телефонував їй, говорив, що одна межа проблемна, що її (позивача) гараж знаходиться на сусідській стороні. В звязку з цими проблемами вона (позивач) зясовувала хто робить технічну документацію на сусідню земельну ділянку, ходила до [PERSON] Потім відповідач сказав, що потрібно йти до начальника райземвідділу [PERSON] для підпису документації. Ознайомившись з документацією [PERSON] викликав [PERSON] та [PERSON], вирішили, що потрібно виготовляти технічну документацію за фактичним використанням земельної ділянки. Вона пропонувала відповідачу виїхати на місце, здійснити всі необхідні заміри, так як це зазначено в завданнях та пояснювальній записці, але цього ніхто так і не робив. Вона (позивач) їздила в головне управління Держземагенства у Чернігівській області, консультувалася, вони написали [PERSON], яким шляхом можна вирішити питання. Із серпня 2014 року до січня 2015 року ніяких дій з боку відповідача не здійснювалося. На початку січня 2015 року вона (позивач) зателефонувала [PERSON], запитала коли буде виготовлена технічна документація, він пообіцяв, що до кінця місяця зробить. Вона (позивач) пропонувала відповідачу повернути їй сплачені кошти, але він відмовився. Технічну документацію від відповідача вона чекала до весни 2015 року, а потім звернулася до інших спеціалістів, які до червня 2015 року виготовили технічну документацію на земельні ділянки згідно вимог законодавства, заплатила їм 2 200 грн. У червні 2015 року вона звернулася до відповідача із заявою про повернення їй сплачених коштів у сумі 1 500 грн., але конверт повернувся без вручення. Вона (позивач) повторно надіслала заяву відповідачу, яку він отримав 19 вересня 2015 року. Відповіді на заяву відповідач не надав, а тому у грудні 2015 року вона (позивач) звернулася до суду з позовною заявою. В судовому засіданні, яке проводилося 4 квітня 2016 року, [PERSON] позовні вимоги визнав частково, пояснив, що у 2014 році [PERSON] дійсно зверталася до нього, замовила виготовлення трьох документацій з відновлення меж земельної ділянки в натурі. По двох земельних ділянках дійсно були проблеми, які були повязані з тим, що державний акт був виданий з порушеннями, один акт був виданий на декілька земельних ділянок з різними цільовими призначеннями. По третій земельній ділянці жодних проблем не було. По земельній ділянці, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, були проблеми з тих підстав, що ця земельна ділянка перебувала в комплексі з ділянкою для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] надавала зйомку, яка робилася по старому державному акту, повідомляла, що сусідня земельна ділянка вже приватизована. Обміри на місці він не проводив, оскільки мав попередню зйомку, якою і користувався. Він (відповідач) намагався земельну ділянку позивача приєднати межа в межу із сусідньою земельною ділянкою. Технічна документація перероблялася декілька разів, він та позивач зустрічалися в начальника райземвідділу [PERSON], був присутній також [PERSON], який виготовляв технічну документацію на сусідню земельну ділянку. Обговоривши проблему дійшли до висновку, що все рівно [PERSON] прийдеться до оформляти ті півтори сотих, на яких в кінці городу стоїть її колодязь, тому що державний акт був виготовлений не правильно, площа земельної ділянки позивача, зазначена в державному акті, була меншою ніж фактична. Він (відповідач) пропонував [PERSON] додатково оформити ці півтори сотих. Для цього їй ([PERSON]Ф.) необхідно було просто написати заяву в міську раду, але вона відмовилась це робити і повідомила, що звернеться до іншої проектної організації. Він (відповідач) бачив з індексно-кадастрової карти, що все рівно півтори сотих позивач до оформила, але між її (позивача) земельною ділянкою та сусідньою земельною ділянкою зробили 60 см землі, яка нікому не належить, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки межа повинна бути в межу з сусідньою земельною ділянкою. Дійсно позивач зверталася в головне управління Держземагенства у Чернігівській області, звідки йому було надіслано лист, в якому зазначено, що необхідно встановити межу згідно державного акта, але фактична земельна ділянка позивача не вмістилася в площі, зазначені в державному акті. Позивачу було зроблено технічну документацію іншою проектною організацією тим же шляхом, яким пропонував він (відповідач). Він (відповідач) вважає, що його технічна документація стала нікому не потрібна з тих причин, що позивач пішла й замовила точно таку ж технічну документацію в іншій проектній організації, різниця полягає лише в 60 см нічийної межі між земельною ділянкою позивача та сусідньою земельною ділянкою. Письмового договору про надання послуг, укладено між ним та позивачем, не існує, між ним та позивачем склалися договірні відносини на підставі усної домовленості. Він (відповідач) веде облік справ, виписує квитанції до прибуткового касового ордеру про отримання від замовників грошових коштів на оплату його послуг. 18 травня 2016 року позивач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила розгляд справи продовжити без її участі. Відповідач в судове засідання також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в звязку із неявкою 18 травня 2016 року в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 11 лютого 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено усний договір про надання послуг. За цим договором відповідач взяв на себе зобов'язання протягом трьох місяців розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок: площею 0,0962 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2423 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0897 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у м. Носівка Чернігівської області по вул. Ніжинський шлях, 58, та на які було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ 263224, що підтверджується копією заяви [PERSON] від 29 травня 2014 року (а.с. 5), копією пояснювальної записки (а.с. 6), копією завдання (а.с. 7) та поясненнями сторін. На виконання цього договору відповідач отримав від позивача в якості оплати грошові кошти в сумі 1 500 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 9 від 11 лютого 2014 року (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій», Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов'язані дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою; виконувати всі умови договору; виконувати роботи із складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором (максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору). Частиною 4 ст. 28 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач, як розробник технічної документації із землеустрою, допустив неналежне виконання умов договору про надання послуг, укладеного 11 лютого 2014 року між ним та [PERSON], що виразилося в тому, що технічна документація була виготовлена з порушенням чинного законодавства, двічі доопрацьовувалася, відповідач не виконав всі дії, які були передбачені завданнями, зокрема, не виїжджав на місце, не проводив необхідних замірів, не закріплював межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками, порушив строк виконання роботи із землеустрою, що підтверджується добутими по справі доказами. Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. В звязку із неналежним виконанням відповідачем умов договору позивач у липні та серпні 2015 року зверталася до нього із письмовими заявами про відмову від договору, просила повернути сплачені кошти в сумі 1 500 грн., що підтверджується копіями заяв (а.с. 8; 11). З матеріалів справи вбачається, що заяву [PERSON] від 20 серпня 2015 року відповідач отримав 19 вересня 2015 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 13). В судовому засіданні встановлено, що відповідач не надав відповідь на заяву позивача від 20 серпня 2015 року. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у березні 2015 року звернулася до іншого розробника технічної документації із землеустрою, сплатила за виготовлення технічної документації кошти в сумі 2 200 грн., отримала технічну документацію, що підтверджується поясненнями сторін. Суд вважає, що [PERSON] допустив істотне порушення договору про надання послуг від 11 лютого 2014 року, внаслідок завданої цим шкоди [PERSON] була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що є законні підстави для розірвання усного договору про надання послуг, укладеного 11 лютого 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] про розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. [PERSON] порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, в ході судового розгляду справи не довів, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, а тому повинен відшкодувати [PERSON] збитки, завдані неналежним виконання договору про надання послуг від 11 лютого 2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Відтак договір про надання послуг є складним зобовязанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобовязань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Проаналізувавши норми ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням. Саме до останнього виду грошових зобовязань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору. Крім цього, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобовязання», а відтак поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року у справі № 6-40цс11, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позивач надала суду розрахунок, в якому зазначила, що інфляційні витрати становлять 1 186,50 грн., 3% річних 86,42 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували розрахунок позивача, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума, зазначена позивачем в заяві про збільшення розміру позовних вимог від 11 березня 2016 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 487,20 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 1). Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надала суду оригінал квитанції № 07612 від 30 листопада 2015 року (а.с. 65), з якої вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] за консультацію та виготовлення позовної заяви кошти в сумі 800 грн. В матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт, дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат [PERSON] по цій справі. Таким чином, витрати [PERSON] на правову допомогу документально не підтверджені та не доведені. Відповідно до п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За таких обставин судові витрати, понесені позивачем на правову допомогу, не підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: partial