Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення - по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . Квартира належить їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.03.2005 року видане Фрунзенською районною радою на підставі рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 15.03.2005 за № 47/31. Квартира була отримана позивачем та її сім*єю в рамках «Молодіжне кредитування» та оформлена була на позивача, оскільки розширення житла вимагалося за адресою її мешкання та реєстрації м. Харків, Стадіонний проїзд. Відповідачем по справі є колишній чоловік позивача, який зареєструвався в квартирі в 2015 році. На теперішній час, шлюб між сторонами розірвано з 2017 року. Позивач вказує, що реєстрація відповідача була без її відома. На теперішній час відносини між сторонами напружені, відповідач постійно вживає алкоголь, комунальні платежі не сплачує, аліменти не сплачує, нецензурно виражається в присутності дітей, викидає речі з квартири, постійно влаштовує сварки та скоює психологічне насилля в сім*ї. Правоохоронні органи та органи прокуратури на звернення позивача не реагують. Відповідач добровільно квартиру залишати не бажає. В зв*язку з чим позивач змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 19.03.2021 на виконання ухвали від 22.02.2021 позивач надала уточнену позовну заяву та клопотання про звільнення від сплати судового збору. УхвалоюФрунзенського районного суду м. Харкова від 22.03.2021 постановлено відстрочити [PERSON] сплату судового збору за подачу даного позову - до ухвалення судового рішення у справі та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 08.04.2021 від відповідача надійшла заява про не визнання позовних вимог та пояснення стосовно позовних вимог. 25.05.2021 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі разом з клопотанням про залучення доказів. 22.06.2021 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 25 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що вказане не відповідає дійсності. Надав заяву заяву в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки квартира є спільною власністю, оскільки було отмина в кредит в період шлюбу та він має право на вказану квартиру, позивач намагається позбавити його права власності. В зв*язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401- 406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту резюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 21.07.2000 року Московським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, актовий запис №655. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 24 травня 2001 року), [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). Заочним рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.03.2017 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21.07.2000 року Московським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, актовий запис №655 розірвано. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . Квартира належить їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.03.2005 року видане Фрунзенською районною радою на підставі рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 15.03.2005 за № 47/31, право власності зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 14.04.2005, номер витягу 7012139 (а.с. 5-6). Згідно відповіді Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 16.02.2021 - за результатами розгляду заяви [PERSON] від 16.02.2021 р. щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та на підставі документів, які свідчать, на її думку, про припинення у цієї особи підстав на право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з його відчуженням, повідомлено наступне. На підставі статті 9? Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, 16.02.2021 р. прийнято рішення про відмову у знятті з реєстрації місця проживання вищезазначеної особи, у зв`язку з тим, що: Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, особа не подала необхідних документів або інформації, а саме: всупереч абзацу 9,10 пункту 26 Правил, відсутні документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, у зв 'язку з відчуженням житла стосовно особи, зазначеної у заяві. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.02.2021 за адресою [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З довідки виданої Управлінням соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради від 15.03.2021 вбачається, що [PERSON] яка проживає за адресою [ADDRESS] перебуває на обліку у відділі соціальних допомог та їй призначено допомогу відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім*ям» на 4 членів сім*ї. Згідно паспорту громадянина України [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 28.09.2005. У зв`язку з припиненням сімейних відносин з позивачем, відповідач [PERSON] залишився мешкати у вказаній квартирі, вазом з тим, у квартирі залишились речі та майно, які позивач та відповідач вважають власним майном і між ними існує спір щодо визнання права на майно. Як встановлено судом відповідач [PERSON] іншого житла не має. Крім того, з матеріалів справи та наданого відповідачем розрахунку розміру кредиту, сум внесків позичальника та суми коштів на страхування в період будівництва (реконструкції житла від 23.04.2004 вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] придбала за кредитні кошти в період шлюбу сторін. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. З пояснень сторін судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] існує конфлікт, але в зв*язку з відсутністю іншого житла відповідач мешкає за місцем своєї реєстрації. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилання позивача, що відповідач у спірному житловому приміщенні постійно вживає алкоголь, комунальні платежі не сплачує, аліменти не сплачує, нецензурно виражається в присутності дітей, викидає речі з квартири, постійно влаштовує сварки та скоює психологічне насилля в сім*ї, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання підлягають вирішенню в інший передбачений законом спосіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні - понад один рік, право користування яким останній має і отримав його зі згоди власника будинку як член сім`ї. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до вимоги ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок позивача. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, тому суд покладає судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved