Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом обґрунтувуючи тим, що вона та відповідач з 25 лютого 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду від 20 січня 2008 року та 11 лютого 2009 року їй видано Свідоцтво про розірвання шлюбу, мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу вона з відповідачем примирились, продовжили спільно проживати та вести господарство. На даний час між ними виникли непорозуміння і вона вимушена проживати з сином окремо, а тому постало питання поділу майна, набутого нею разом із відповідачем в шлюбі та під час їх спільного проживання як жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу, а саме: меблевої стінки вартістю 800 гривень з урахуванням зносу, комоду вартістю 250 гривень, трюмо вартістю 350 гривень, дивана з двома кріслами вартістю 1000 гривень, двоспального ліжка вартістю 800 гривень, холодильника Норд вартістю 1400 гривень, електродуховки Ассоль вартістю 320 гривень, млинка Елікер вартістю 610 гривень, аудіосистеми ММ-Т-5 вартістю 450 гривень, пилососа Зелмер вартістю 1700 гривень, бензопили вартістю 1200 гривень, швейної машинки вартістю 240 гривень, газової плити Фреш вартістю 3200 гривень, двох комплектів постільної білизни вартістю 250 гривень, бензокоси вартістю 1400 гривень, електрочайника вартістю 160 гривень, штор, тюлі та карнизів на два вікна вартістю 1000 гривень. Крім того, їх господарство складається з корови вартістю 4000 гривень, власником якої записано відповідача, корови вартістю 6000 гривень, двох свиней вагою по 80 кг та вартістю по 2000 гривень кожна, 15 курей вартістю по 45 гривень. Вони зібрали урожай картоплі в кількості 1 тонна вартістю 2000 гривень, урожай зерна пшениці в кількості 1 тонна вартістю 1700 гривень. Всього вартість спірного майна становить 33505 гривень. Частину з вищезазначеного майна відповідач перевіз до своїх батьків, а іншу частину не бажає передати їй добровільно та провести його поділ. Вважає, що вона має право на 1/2 вищевказаного майна, тому позов оцінює в 16752 гривні 50 коп. Просить виділили їй у натурі та визнати за нею право власності на наступне майно: корову вартістю 4000 гривень, одну свиню вартістю 2000 гривень, десять штук курей по 45 гривень, загальною вартістю 450 гривень, електродуховку Ассоль вартістю 320 гривень, млинок Елікер вартістю 610 гривень, швейну машинку вартістю 240 гривень, газову плиту Фреш вартістю 3200 гривень, два крісла вартістю 500 гривень, 500 кг зерна пшениці вартістю 850 гривень, 500 кг картоплі вартістю 1000 гривень, один комплект постільної білизни вартістю 125 гривень, а всього майна на суму 13295 гривень та стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 3457 гривень, а решту майна виділити в натурі відповідачу та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Оскільки після звернення [PERSON] до суду відповідач повернув їй частину спірного майна, тому [PERSON] подала письмові заяви про зменшення позовних вимог, а саме від 24 квітня 2015 року, де просила не здійснювати поділ наступного майна: корови вартістю 4000 гривень, 10 штук курей, 2 крісел вартістю 500 гривень, 500 кг картоплі, 1 комплекту білизни, а всього майна на загальну суму 6075 гривень (а.с.53), та від 28 травня 2015 року, де просила виділити їй швейну машинку вартістю 240 гривень, млинок «Елікер» вартістю 610 гривень, газову плиту «Фреш» вартістю 3200 гривень, а всього майна на загальну суму 4050 гривень, а також просила в разі відсутності цього майна стягнути з відповідача його вартість грішми, а все інше майно просила виділити відповідачу (а.с.67). Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який діє на підставі ордера та договору про надання правової допомоги від 05 грудня 2014 року (а.с.27,28) у судовому засіданні змінені позовні вимоги викладені в заяві до суду від 28 травня 2015 року підтримали та просили їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував, що спірне майно придбане у шлюбі з позивачем та під час їх спільного проживання як чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу. Він не оспорює вартість спірного майна, однак не погоджується з вимогою про виділення позивачу швейної машинки вартістю 240 гривень та не заперечує щодо повернення половини суми визначеної позивачем її вартості, оскільки ремонт швейної машинки здійснювався за його кошти. Вимогу позивача про виділення їй газової плити Фреш вартістю 3200 гривень та млинка «Елікер» вартістю 610 гривень вважає безпідставною, оскільки зазначеного майна у нього не має і йому не відомо де воно знаходиться. Не заперечує, що усе інше майно, яке зазначене в позовній заяві, знаходиться в його користуванні, а тому не заперечує проти визнання за ним права власності на це майно. В іншій частині позовних вимог просить відмовити. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що змінений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що зареєстрований 25 лютого 2000 року між сторонами шлюб було розірвано на підставі рішення Барського районного суду Вінницької області від 20 січня 2009 року (а.с.23). Свідоцтво про розірвання шлюбу видане позивачу [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Барського районного управління юстиції Вінницької області 11 лютого 2009 року. Це підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ №046312 (а.с.9). Сторони є батьками [PERSON], який народився 13 червня 2005 року. Це підтверджується копією Свідоцтва про народження дитини серії І-АМ №009612, видане 01 липня 2005 виконавчим комітетом Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області (а.с.24). Згідно довідок виданих Івановецькою сільською радою Барського району Вінницької області від 26 листопада 2014 року (а.с.12) та від 09 січня 2015 року (а.с.25) позивач [PERSON] проживала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 25 лютого 2000 року і проживає з останнім однією сімєю без реєстрації шлюбу як жінка та чоловік [ADDRESS] по даний час. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. При вирішення даної цивільної справи суд застосовує Правові позиції Верховного Суду України викладені в його постановах від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11, від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, де зазначено наступне. Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. [PERSON] у судовому засіданні не заперечував той факт, що після розірвання шлюбу з [PERSON], а саме в період часу з 11 лютого 2009 року до жовтня 2013 року, вони продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу як жінка та чоловік разом із їх сином, вели спільно господарство, купували майно для своїх потреб, жоден із них не перебував у будь-якому іншому шлюбі. Це дає суду підстави вважати, що сторони перебували в усталених відносинах, які притаманні подружжю та свідчить про те, що вони проживали як жінка та чоловік однією сімєю без реєстрації шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи те, що сторони не дійшли лише згоди щодо моменту припинення спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу як жінки та чоловіка, оскільки позивач наполягала, що проживала з відповідачем до серпня 2014 року, а відповідач наполягав, що вони припинили спільно проживати з жовтня 2013 року, тому з урахуванням предмету та підстав позову, суд бере до уваги доводи відповідача та вважає встановленим факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 11 лютого 2009 року до жовтня 2013 року. Суд бере до уваги пояснення відповідача, який не заперечував щодо вартості спірного майна та моменту його придбання, зокрема, як у шлюбі, так і під час проживання з позивачем однією сім`єю як жінка та чоловік, а тому приходить до висновку про те, що спірне майно є обєктом права спільної сумісною власності [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісною власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ч.4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така ж позиція висловлена в п.25 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя, де зазначено, що при вирішенні питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК України\~ щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивач звертається до суду з вимогою про виділення їй у власність частини спірного майна, а саме швейної машинки вартістю 240 гривень, млинка «Елікер» вартістю 610 гривень та газової плити «Фреш» вартістю 3200 гривень, а в разі відсутності цього майна у відповідача просить стягнути з нього на її користь кошти за вказане майно в сумі 4050 гривень. Встановлено, що відповідач продовжує користуватись спірним майном, зокрема, швейною машинкою, заперечує проти виділення цього майна позивачу, оскільки бажає користуватись ним надалі, погоджується сплатити половину визначеної позивачем вартості швейної машинки, що становить 120 гривень, оскільки він поніс певні витрати на її ремонт. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів про місцезнаходження іншого спірного майна, а саме млинка «Елікер» та газової плити «Фреш», а позивач наполягає на тому, що це майно відповідач приховав у третіх осіб, тому суд вважає, що вказане майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності сторін, підлягає поділу. Встановлено, що відповідач продовжує користуватись іншим спірним майном та не заперечує, щоб право власності на це майно було визнано за ним. Суд бере до уваги пояснення сторін про те, що спірне майно було придбано ними в шлюбі та під час їх спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу як жінки та чоловіка. З урахуванням підстав та умов за яких допускається грошова компенсація, суд приходить до висновку, що вимога позивача про присудження їй грошової компенсації за спірне майно, яке складається з речей побутового призначення, а саме швейної машинки, млинка «Елікер» та газової плити «Фреш», не грунтується на законі, а тому суд вважає за необхідне в цій частині заявлених вимог відмовити. В іншій частині заявлені вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України\~у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За таких підстав суд вважає за необхідне припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на спірне майно, та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на майно: швейну машинку вартістю 240 гривень, млинок «Елікер» вартістю 610 гривень та газову плиту «Фреш» вартістю 3200 гривень та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на майно: меблеву стінку вартістю 800 гривень, комод вартістю 250 гривень, трюмо вартістю 350 гривень, диван вартістю 500 гривень, двоспальне ліжко вартістю 800 гривень, холодильник Норд вартістю 1400 гривень, аудіосистему ММ-Т-5 вартістю 450 гривень, пилосос Зелмер вартістю 1700 гривень, бензопилу вартістю 1200 гривень, один комплект білизни вартістю 125 гривень, бензокосу вартістю 1400 гривень, електрочайник вартістю 160 гривень, штори, тюль та карнизи вартістю 1000 гривень. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог у задоволені яких позивачеві відмовлено. А тому, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати у розмірі 243 гривні 60 коп. (а.с.1). На підставі ч.2 ст.3, ч.1 ст.60, ч.ч.1,2,4,5 ст.71, ст.74 СК України, ч.3 ст.372 ЦК України, п.п.22,24,25 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя, Правовими позиціями Верховного Суду України викладеними в постановах від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11, від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12,

Outcome: partial