Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO], та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги мотивує тим, що з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2010 року, від подружнього життя з відповідачем народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя від 31.10.2011 року шлюб було розірвано. Син залишився проживати з нею. Відповідач після розлучення та по даний час жодної матеріальної і моральної допомоги на утримання сина не надає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, тобто не дбає про нормальне самоусвідомлення, не сприяє створенню загальновизнаних норм моралі, не надає допуску до культурних та інших духовних цінностей, ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться життям свого сина, не відвідував та не відвідує сина вдома, участі в утриманні і вихованні дитини також не приймає. Вона самостійно займається вихованням сина, піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, матеріальним забезпеченням дитини, необхідним належним харчуванням, одягом, лікуванням, оздоровленням та відпочинком, сплачує за дитячий садок, комунальні послуги та оренду квартири. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, матеріально дитину не утримує, через що просить стягнути з [PERSON] аліменти у вищевказаному розмірі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини, додаткового пояснив, що відповідач мешкає у м. Херсоні, в м. Києві працює, його адреса знаходження не відома; дитина сторін у справі через хворобу, так як її розвиток не відповідає віку, періодично знаходиться на лікуванні у м. Санкт-Петербург та з січня 2016 року також там проходить лікування у спеціалізованій установі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою, зазначеною позивачем, а також викликався в суд через оголошення у пресі - газеті «Урядовий кур»єр» від 01.03.2016 р. № 40 (5660), згідно вимог ч. ч. 5, 9 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, у зв'язку з чим суд з урахуванням думки представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно до ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представники третіх осіб Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Прокуратури Дніпровського району м. Києва в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки представників суд повідомлене не було. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає не задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2010 року (а.с. 6). У шлюбі [INFO] року народилася малолітня дитина сторін по справі [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя від 31.10.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 7, 7 зв.). Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача аліментів на утримання дитини щомісячно у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України). Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, а, згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано суду укладений нею договір оренди квартири від 22.12.2015 року, з якого убачається, що [PERSON] орендує квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-10); відповідь Дніпровського управління поліції ГУ у м. Києві від 21.01.2016 року на звернення позивача стосовно втрати родинних зв'язків з відповідачем з повідомленням про те, що проведеними заходами місцезнаходження гр. [PERSON] не встановлене (а.с. 46); та висновок психолога від 18.12.2015 року (а.с. 44-45). Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2016 року відповідно вимог ст. 19 Сімейного кодексу України зі Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було витребувано висновок щодо розв'язання спору у даній справі (а.с. 49, 50). На зазначену ухвалу суду Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією 04.03.2016 року за № 1658/41/4/103 була надана відповідь про те, що орган опіки та піклування не може надати висновок про позбавлення батьківських прав [PERSON] у зв'язку з тим, що: «на даний час мати дитини [PERSON] проживає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS], але дитина [PERSON], [INFO], зі слів матері, перебуває в Російській Федерації в м. Санк-Петербург. Повернути дитину до України з Російської Федерації та з окупованої території АР Крим громадянка [PERSON] не може. Ці обставини не надають можливості в повній мірі дослідити участь батька у вихованні та утриманні дитини. Крім того, не має можливості провести бесіду з батьком дитини, з метою з'ясування його ставлення до питання позбавлення батьківських прав, так як відповідно до довідки, наданої Дніпровським управлінням поліції від 21.01.2016 року, проведеними заходами місцезнаходження гр. [PERSON], [INFO], на території України не встановлено. Зі слів [PERSON], він залишився на окуповані території АР Крим». Позивачем надано складний психологом [PERSON] висновок від 18.12.2015 року у якому зазначено про те, що при проведенні бесіди встановлено, що ставлення [PERSON] до батька характеризується образою, злістю, розчаруванням, відстороненням, не бажанням підтримувати з ним емоційний зв'язок; дитина [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON], яка самостійно займається вихованням та утриманням сина, натомість батько [PERSON] не спілкується з сином, дитина не отримує батьківського виховання та батьківської любові, тому що йому не має часу на спільну дитину, моральної та матеріальної допомоги на утримання не надавав і не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не проявляє до неї батьківської турботи, не цікавиться її життям, станом здоров'я, не відвідує її, не займається її розвитком та не приймає участі у її вихованні. Проте суд не може прийняти до уваги викладені у висновку спеціаліста обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, як належний доказ у справі, оскільки зазначений висновок складався за замовленням позивача та лише з пояснень самої [PERSON] До того ж, як зазначено вище, за повідомленням органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, дитина сторін по справі на час розгляду питання стосовно позбавлення відповідача батьківських прав з позивачем не проживала та знаходиться за межами України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин позивачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню і утриманню дитини сторін у справі та проживання дитини з позивачем, тому позов не підлягає задоволенню, оскільки не знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed