Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин за другим ступенем спорідненості, а саме, того, що заявниця та [PERSON], яка померла 03.07.2017р., є сестрами. В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилася 21.05.1949р. в м.Донецьку як [PERSON]. Її матірю є [PERSON]. Після укладення шлюбу з [PERSON] 18.09.1971р. змінила прізвище на «Руслякова». 03.07.2017 року померла її сестра [PERSON], 10.10.1946р.н., яка проживала на день смерті за адресою: Донецька область, м.Донецьк, вул.Бахчисарайська, 2-3, в квартирі, що належала останній на праві власності. 13.12.2017р. заявниця звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті померлої сестри. Їй було рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, оскільки вони документально не підтверджені, враховуючи, що державні архіви органів РАЦС залишилися на тимчасово окупованій території України в м.Донецьку та не були перевезені на контрольовану державною владою України територію. Заявник надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Заінтересована особа [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти заяви не мав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії I-НО №324606, виданим Калінінським відділом РАГС м.Донецька Донецької області 17.01.1995 року, 21.05.1949 року народилася [PERSON], матірю вказана [PERSON], відомості про батька відсутні. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії ІІ-РЭ № 736569, виданого 19.09.1971 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.09.1971 року, актовий запис № 587. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині «Руслякова». Відповідно до свідоцтва про народження ІІ-НО № 346630, виданого 22 березня 1974 року, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Згідно з паспортом серії ВС 635549, виданим на імя [PERSON] 21.12.2000 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, остання народилася 21.05.1949р. в м.Донецьк. Згідно з паспортом серії ВК 879089, виданим на імя [PERSON] 31.01.2012 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, остання народилася 10.10.1946 р. в м.Донецьк. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.11.2017р. за заявою [PERSON] встановлено факт смерті [PERSON] 03 липня 2017р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії ІІ-НО № 015224, виданого 12.12.2017 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, 03 липня 2017 року померла [PERSON], [INFO], про що 27 листопада 2017 року складено актовий запис №2535. За даними Першої Маріупольської державної нотаріальної контори вих.№193/01-09 від 06.02.2018 року, заведена спадкова справа №772/2017 відносно майна [PERSON], померлої 03.07.2017 року, за заявою [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], яка померла 03 липня 2017р., є сестрою [PERSON], [INFO], остання, відповідно до свідоцтва про шлюб Серія ІІ - РЭ № 736569 від 15.10.1997р., мала дівоче прізвище [PERSON]. Спорідненість вказаних осіб підтверджується свідоцтвом про народження серія І-НО №324606 від 17 січня 1995 року, виданим Калінінським відділом реєстрації актів громадського стану м. Донецьк Донецької області, згідно з яким матірю заявниці є [PERSON]. Аналогічна інформація стосовно матері померлої [PERSON] зазначена у довідці про народження вих. №04.1-119/1245 від 12.10.2017р. Оцінюючи довідку про народження вих. №04.1-119/1245 від 12.10.2017р., видану органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд враховує наступне. Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки наданих документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів родинних відносин на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту родинних відносин за другим ступенем спорідненості, а саме, того, що заявниця та [PERSON], яка померла 03.07.2017р., є сестрами, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, який має для заявника юридичне значення, та що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення майнових чи немайнових прав. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved