Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2014 року, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у липні 2013 року змушена була взяти в борг у знайомої [PERSON] позику в сумі 21816 грн., які зобов'язалася повернути до 25.08.2013 року. Однак через тривалу хворобу батька та відсутністю стабільних заробітків, не в змозі була повернути своєчасно борг. Тоді [PERSON] знайшла людину, відповідача по справі [PERSON], який погодилася дати їй в борг 55000 грн. Останній погодився надати їй грошові кошти на певних умовах, а саме, щоб вона видала на нього нотаріально посвідчене доручення на розпорядження її квартирою. 30.01.2014 року позивач надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] для представництва її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. Також 30.01.2014 року написала [PERSON] розписку про те, що отримала від нього борг в сумі 55000 грн., які зобов'язалася повернути до 01.05.2014 року та в разі неповернення боргу дає згоду на використання довіреності від 30.01.2014 року. У зв'язку з неможливістю погашення суми боргу, 30.04.2014 року позивач написала нову розписку [PERSON] на суму 55000 грн. із кінцевим поверненням до 30.06.2014 року. 14.07.2014 року [PERSON] скасувала довіреність, надану на представництво її інтересів [PERSON] Проте в подальшому дізналася, що [PERSON] 01.07.2014 року продав належну їй квартиру [PERSON] При цьому вказує, що [PERSON] продавши квартиру за ціною нижчою від її ринкової вартості, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах та інтересах [PERSON] До того ж наміру продавати квартиру вона не мала, оскільки така є єдиним місцем її проживання. Крім того, внаслідок зазначених зловмисних домовленостей, порушився її фізичний та психічний стан. У зв'язку з вищенаведеним, договір купівлі-продажу квартири від 01.07.2014 року повинен бути визнаний недійсним як такий, що вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною на підставі ст. 232 ЦК України та такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини на підставі ст. 233 ЦК України. Крім того, просить стягнути з відповідачів 10000 грн. моральної шкоди та 500 грн. компенсації послуг нотаріуса за виготовлення дублікату правочину. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що вважають його безпідставним, необґрунтованими та просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 35788685, виданого КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» 10.10.2012 року, квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] 30.01.2014 року [PERSON] надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 300, [PERSON] для представництва її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. Відповідно до вказаної довіреності [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях з усіх буз винятку питань, що стосуватимуться розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду) за ціну та на умовах відомих представнику, належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам, строк дії якої визначений до 30.01.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Статтею 239 ЦК України також передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Також відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Як пояснила в судовому засіданні позивач, вона особисто звернулася до приватного нотаріуса для оформлення відповідної довіреності на ім'я відповідача [PERSON] та особисто її передала [PERSON] Жодних доказів про те, що якимось чином [PERSON] змушував позивача оформити та надати йому таку довіреність в судовому засіданні не встановлено. Більше того, приватним нотаріусом при посвідченні довіреності зміст ст.ст. 244, 245, 247-250 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю [PERSON] роз'яснено. Таким чином встановлено, що довіреністю від 30.01.2014 року [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. До того ж, жодного застереження щодо використання довіреності, остання не містить. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 27125439 від 14.07.2014 року, дія довіреності, наданої [PERSON] на представництво її інтересів [PERSON], була припинена про, що [PERSON] повідомила [PERSON] заявою від 14.07.2014 року. В той же час, в період дії довіреності від 30.01.2014 року, 01.07.2014 року відповідач [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, з однієї сторони, та відповідач [PERSON] з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Згідно з п. 7 договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено за погоджену сторонами суму у розмірі 130000 грн. Також відповідно до п. 5 договору, визначена вартість квартири, яка згідно з звітом про оцінку майна становить 129003 грн. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За вимогами ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на одну з підстав визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач посилається на ст. 232 ЦК України, яка встановлює правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Отже, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або спільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) здійснення дій представника в межах наданих йому повноважень. При цьому обов'язково слід встановити зловмисну домовленість між представником однієї сторони з другою стороною, яку слід розуміти як навмисні дії представника, тобто усвідомлення ним, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], що наміру продавати квартиру вона не мала, оскільки така є єдиним місцем її проживання, а довіреність надала [PERSON] тільки як гарантію повернення заборгованості за борговими розписками. Крім того, [PERSON] продав квартиру за ціною нижчою від її ринкової вартості, а також фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах та інтересах [PERSON] щоб повернути собі позичені грошові кошти, що свідчить про їх зловмисну домовленість. Зазначене підтверджує розписками про отримання у борг від [PERSON] грошових коштів та довідкою від 07.10.2014 року, відповідно до якої орієнтована вартість однокімнатної квартири в будинку [ADDRESS] становить 210000 грн. - 250000 грн. Також, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] зверталася до нього з тим, щоб він допоміг їй зв'язатися з [PERSON] для того щоб останній відстрочив їй борг. Поряд з цим, зазначене не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні із врахуванням наступного. Як вже було згадано, [PERSON] особисто звернулася до приватного нотаріуса для оформлення довіреності на ім'я [PERSON] та особисто йому її передала. Жодних доказів про те, що якимось чином [PERSON] змушував позивача оформити та надати йому таку довіреність суду не надано. Також встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу [PERSON] діяв виключно в межах наданих йому довіреністю повноважень. Також, як пояснила в судовому засіданні позивач, остання не зверталася до [PERSON] з проханням надати їй гроші, отримані за продаж квартири. Зазначене спростовує твердження позивача, що [PERSON] привласнив гроші, отримані за продаж квартири та наміру повертати їх не має. Суд також не знаходить підстав вважати, що продаж квартири здійснено за ціною нижчою від її ринкової вартості оскільки така продана за ціною, визначеною на підставі звіту про оцінку майна. В свою чергу, орієнтована вартість однокімнатної квартири в будинку [ADDRESS], відповідно до довідки, яку надала позивач, визначена станом на 07.10.2014 року, а не на момент продажу квартири. До того ж, відсутні документи на підтвердження повноважень особи щодо здійснення оціночної діяльності нерухомого майна, а відтак така довідка не може бути прийнята судом до уваги. Також в судовому засіданні не встановлено та не підтверджено жодними доказами, що квартира за адресою [ADDRESS] є єдиним місцем проживання позивача. Крім того, сам факт того, що відповідачі знайомі між собою, також не може бути підтвердженням наявністю між ними зловмисної домовленості. Таким чином позивачем на підтвердження своїх доводів відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних й допустимих доказів, які стверджують існування факту зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON], а також те, що спірний договір укладений в супереч інтересам [PERSON] та спричинив для останньої несприятливі наслідки. Як на іншу підставу визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач вказує на ст. 233 ЦК України, яка визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. До того ж слід зазначити, що під тяжкими обставинами, що спонукали особу укласти договір необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Однак для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], що договір купівлі-продажу квартири вчинено під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, а саме вказала на те, що її 84 річний батько важко хворіє, є учасником бойових дій, а відтак потребує постійного лікування. Крім того, у неї наявна заборгованість перед [PERSON] Зазначені обставини в сукупності зумовили для позивача тяжкі обставини, за відсутності яких, оспорюваний правочин не був би укладений. Зазначене підтверджує згадуваними вище розписками про отримання у борг від [PERSON] грошових коштів та листом Мукачівської центральної районної лікарні від 29.07.2014 року. Відповідно до зазначеного листа, батько позивача [PERSON], 1930 року народження, перебуває з 2012 року на диспансерному обліку, до травня 2014 року [PERSON] до дільничного лікаря не звертався. На даний час його стан здоров'я важкий, потребує стороннього догляду. В той же час, судом встановлено, що дійсно батько позивача є поважного віку, якому виповнилося 84 роки, має проблеми зі здоров'ям та потребує стороннього догляду. Проте доказів, що на його лікування терміново необхідна велика сума грошових коштів суду не надано. Сам факт, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку не може вважатися тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України. До того ж, суд звертає увагу, що договір купівлі-продажу вчинено не безпосередньо позивачем, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка на момент укладення оспорюваного правочину була чинною та не визнана недійсною. В сукупності зазначені обставини не дають правових підстав для застосування ст. 233 ЦК України як підстави для визнання правочину недійсним. З огляду на зазначене, відповідно також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині відшкодування збитків та моральної шкоди. Також суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали про, що було заявлено представником позивача, оскільки як передбачено ст. 211 ЦПК України це є право суду, а не обов'язок та судом не встановлено очевидних, умисних та системних порушень закону. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи те, позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, відшкодування завданих збитків, слід відмовити за безпідставністю вимог. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з позивача також підлягає стягненню на користь відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 121,80 грн. (заява про забезпечення доказів), що підтверджується відповідною квитанцією.

Outcome: approved