Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 11 серпня 2010 року придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В травні 2017 року їй стало відомо, що в її квартирі 7 лютого 2017 року був зареєстрований і проживає відповідач [PERSON] Відповідач на даний час не являється членом її сім'ї, зареєструвався у квартирі без згоди позивача і тому права на проживання в ній не має. [PERSON] бажає провести в квартирі ремонт і проживати в ній. Відповідач жодного разу не сплачував комунальні платежі за квартиру, не сплачував рахунки за газ, воду, електроенергію. У зв'язку з цим позивач просить усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття [PERSON] з реєстрації за місцем його проживання. В подальшому, позивач уточнила позовні вимоги та просила усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття [PERSON] з реєстрації за місцем його проживання, позбавивши його права користування нею (а.с. 25). Позивач та її представник в судове засідання не з'явились. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі його довірительки. Позов підтримує і просить задоволити. Не заперечує проти винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судові засідання 17.10.2017 та 31.10.2017 не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи судом. Заяв чи клопотань від нього не надходило. Суд вважає можливим, відповідно до ст. 224 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін по наявних у справі доказах та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється через неявку всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновків, що позов, з урахуванням уточнень заявлених представником позивача, підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачеві на праві приватної власності з 30.09.2010 належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4-8). У вказаній квартирі з 07 лютого 2017 року зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 19). 06 вересня 2017 року депутатом [PERSON] складено акт обстеження матеріально-побутових умов № 42 на предмет визначення фактичного проживання громадян, згідно з якого [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - не проживає (а.с. 13). Таким чином, аналізуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд виходить з того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Житлового кодексу України, а також Цивільного кодексу України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у їх системному зв'язку. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою; 5) про виселення. З огляду на це, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК, ст. 405 ЦК. Вказану правову позицію висловив ВСУ у свої постанові № 6-57цс11 від 16.01.2012. Таким чином, вимога зняти [PERSON] з реєстрації не може бути задоволена. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Також суд враховує при вирішенні даної справи правові позиції ВСУ, викладені у постановах: № 6-2931цс16 від 15.05.2017, № 6-30246св10 від 02.02.2011, щодо застосування положень ст. 406 ЦК України. Аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в заявлених нею межах, з метою захисту права власності законного власника майна, підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 320 грн. судового збору. До такого висновку суд приходить, враховуючи постанову Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2017 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де у п. 36 роз'яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Outcome: partial