Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], який був зареєстрований 23 червня 1982 року та про визнання її особистою власністю житлового будинку по [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказує на те, що сімейне життя з чоловіком не склалося через непорозуміння та сварки, які останнім часом часто виникали між ними, вони втратили один до одного взаємну повагу та почуття любові. Шлюбні відносини припинено у квітні 2014 року. Вважає, що примирення між ними не можливе. Просить шлюб розірвати. Під час спільного проживання, за її особисті кошти, які вона отримала від продажу житлового будинку, був придбаний житловий будинок [ADDRESS]. Але договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я чоловіка. Просить визнати житловий будинок [ADDRESS] її особистою власністю. Позивачка у попереднє судове засідання не з'явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу і про визнання житлового будинку [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] визнав, не заперечує проти їх задоволення. Відповідач пояснив, що дійсно будинок був придбаний у 1987 році за особисті кошти позивачки. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні відповідачем позову ухвалюється судове рішення про задоволення позову в порядку, встановленому ч.4 ст. 174 ЦПК України. Вислухавши думку відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 23 червня 1982 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Причиною розпаду сім'ї позивач називає часті сварки та непорозуміння між подружжям, внаслідок яких вони тратили один до одного почутті поваги та любові. Суд приймає до уваги те, що відповідач визнав позов про розірвання шлюбу, сімейні стосунки між сторонами фактично припинені у квітні 2014 року, спільно вони не проживають. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, а тому шлюб необхідно розірвати. Судом також встановлено, що подружжям під час перебування у шлюбі був придбаний житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 13 серпня 1987 року, укладеним між [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-3334 (а.с.10-11). Як вказує позивачка цей будинок було придбано за її власні кошти, які вона отримала від продажу іншого будинку. Вказані обставини були визнані відповідачем [PERSON] у судовому засіданні. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З огляду на те, що відповідач визнав позов [PERSON] про визнання будинку [ADDRESS] особистою власністю позивачки, тому ці вимоги підлягають задоволенню. Підлягають також задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених нею витрат на оплату судового збору за позовом про розірвання шлюбу у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved