Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є основним квартиронаймачем двокімнатної квартири [ADDRESS] . На даний час у спірній квартирі зареєстровані позивач та її син відповідач - [PERSON] Однак, відповідач на даний час хоч і прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, але фактично, з вересня 2015 року по даний час в зазначеній квартирі не проживає, не цікавиться її станом, не сплачує комунальні послуги, забрав з квартири всі свої речі. Не зважаючи на те, що відповідач є сином позивача, з осені 2015 року вони перестали спілкуватися, відповідач. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 травня 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволені. Визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31 травня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, зазначивши, що відповідач постійно мешкав у спірній квартирі, де знаходяться його речі, відсутність відповідача у спірній квартирі має виключно тимчасовий характер і пов`язана з відрядженнями. Окрім того, сплачує у повному обсязі вартість комунальних послуг в квартирі, іншого житла для проживання відповідач не має. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що категорично заперечує проти позовних вимог позивача. Вимоги [PERSON] вважає незаконними, безпідставними та необґрунтованими, крім того, на його думку, позивач не надала суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, а тому необхідно відмовити в задоволенні цього позову, з наступних підстав. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідач хоч і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вищевказаною адресою фактично з вересня 2015 року по час звернення до суду в зазначеній квартирі не проживає, не цікавиться її станом, не сплачує комунальні послуги, забрав з квартири всі свої речі. Однак, всі вищезазначені твердження Позивача не відповідають дійсності. Відповідач весь час проживав у зазначеній квартирі, аж поки Позивач у 2019 році не змінила замки на вхідних дверях та заборонила йому там з`являтися. Більш того, у зазначеній квартирі досі знаходяться особисті речі Відповідача: меблі, комп`ютер, одяг, взуття тощо, які він не має змоги забрати та користуватися ними, оскільки Позивач не впускає його до помешкання. Відповідач кожного місяця передавав Позивачу грошові кошти на оплату комунальних послуг, які, як виявилося, вона використовувала для задоволення особистих потреб і за комунальні послуги не сплачувала. Також відповідач зазначає, що Позивач не може стверджувати, що відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі з вересня 2015 року, адже з грудня 2014 року по січень 2016 року вона майже постійно проживала на території Російської Федерації. Оскільки, на думку відповідача, позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що він допомагає позивачу по господарству, відповідача [PERSON] протягом тривалого часу в квартирі не бачив, також не бачив і його речей в квартирі. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами сторін, мешкають в квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] , пояснили суду, що вони постійно бачать відповідача в під`їзді, як він виходить з квартири [ADDRESS] , окрім того, позивач протягом тривалого часу сама не проживала в квартирі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вислухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів м.Харкова від 09.04.1996 року №26/26 «Про зміну договору найму житлового приміщення по [ADDRESS] », позивач [PERSON] є основним квартиронаймачем двокімнатної квартири [ADDRESS] . Також до договору найму включено її сина - відповідача [PERSON] . У зазначеній квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , 1962 року народження, та відповідач [PERSON] , 1988 року народження,, що підтверджується довідкою з місця проживання №1929 від 23.06.2017 року, виданої КП «Жилкомсервіс». Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Відповідно до частини четвертої статті 9ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 3СК Українисім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Як вбачається з повідомлення головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №3» від 03.01.2018 року, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] в період з 2015 року по теперішній час за медичною допомогою до поліклініки не звертався, листки непрацездатності не видавались. Відповідно повідомлення Немишлянського ВП ГУНП в харківській області від 28.12.2017 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] в період з 2015 року по теперішній час зі скаргами чи заявами не звертався. Позивачем не доведено факт не проживання відповідача у спірній квартирі, саме по собі не звернення відповідача за медичною допомогою та до правоохоронних органів з заявами не може підтвердити факт його непроживання у спірній квартирі. При цьому, враховано те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права [PERSON] на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто суд не має жодної підстави в рамках діючого законодавства визнати відповідача втратившим право користування квартирою [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли своє повне підтвердження, є необґрунтованими, та не доведеними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed