Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» (далі - Інститут), в якому просить безстроковий трудовий договір, укладений 03 липня 2012 року між [PERSON] та Інститутом, розірвати з 10 листопада 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України; зобов'язати Інститут зробити відповідний запис в її трудовій книжці про розірвання трудового договору. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що вона працює в Інституті з 04 липня 2012 року відповідно до наказу від 03 липня 2012 року № 131-к, підтвердженням чого указує запис у її трудовій книжці. Спочатку позивач працювала сестрою медичною палатного відділення мікрохірургії ока. 10 грудня 2012 року позивач переведена на посаду сестри медичного відділення хірургії органів малого тазу. [INFO] вона народила дитину, у зв'язку з чим перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тобто до 09 листопада 2017 року включно. Після досягнення дитиною трирічного віку, 09 листопада 2017 року, вона має приступити до роботи або звільнитися з неї. З попереднього місця її проживання та попереднього місцезнаходження відповідача - м. Донецьк, з початком АТО виїхали і відповідач, і позивач. Місцем розташування відповідача на теперішній час є м. Київ, а позивач як внутрішньо переміщена особа проживає та зареєстрована з дитиною у м. Маріуполь, можливості переїзду до м. Києва не має. Для прийняття правильного рішення щодо процедури її звільнення позивач звернулася до Інституту листом, в якому просила розглянути питання про можливість її звільнення з посади з 10 листопада 2017 року. Як зазначено у повідомленні про вручення поштового відправлення, її лист вручений 14 червня 2017 року представнику відповідача. Станом на день подання цієї позовної заяви, через три місяці потому, позивач не отримувала жодної редакції/пропозиції від відповідача. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідач не згодний з її звільненням, однак таке питання є важливим для неї, оскільки без офіційного звільнення та здійснення відповідного запису у трудовій книжці вона не має можливості офіційно працевлаштуватися або зареєструватися безробітною. Бездіяльністю відповідача порушуються її трудові права, передбачені законодавством України про працю, позбавляють можливості як на соціальне забезпечення, так і на подальшу трудову діяльність. Про переміщення відповідача до м. Києва її ніхто не повідомляв та їй довелося самотужки відшуковувати теперішнє місце розташування відповідача. За наведеного позивач вважає, що днем її звільнення має бути день, коли вона повинна приступити до роботи, однак вона не може цього зробити через необхідність переїзду до іншої місцевості, тому таким днем є 10 листопада 2017 року. Крім неможливості переїзду, суттєвим є той факт, що позивача не повідомили про наявність робочого місця, чи передбачена компенсація вартості проживання у м. Києві. Посилаючись на указані обставини, положення ст. ст. 38, 47, 116, 117, 232, 233 КЗпП України, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Відповідач не висловив своєї позиції щодо вимог позивача та не направив до суду своїх заперечень та представника. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року витребувано у Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» докази щодо трудових відносин із [PERSON] На виконання вимог ухвали від Інституту 29 листопада 2017 року до суду надійшов лист від 20 листопада 2017 року № 137, відповідно до якого повідомлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» та відповідно до постанови Президії НАМН України від 13 листопада 2014 року № 11/4, постанови Бюро Президії НАМН України від 17 листопада 2014 року № 18 та наказу НАМН України від 20 листопада 2014 року № 83 «Про переміщення ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака НАМН України» прийнято рішення про переміщення Інституту у період з 11 грудня 2014 року по 11 лютого 2015 року з м. Донецьк до м. Києва. Наказом Інституту від 09 грудня 2014 року № 4 визначено, що усі співробітники Інституту, які згодні на переведення разом з Інститутом до м. Києва, мають надати заяву про згоду на переведення та приступити до роботи за новим місцем розташування переміщеного Інституту (п. 1 Наказу). Співробітникам, що відмовилися від переведення у зв'язку з переміщенням Інституту у м. Київ, подати відповідні заяви про звільнення у зв'язку з відмовою від переведення на іншу місцевість. Питання переведення працівників у зв'язку із переміщенням підприємств, установ, організацій в іншу місцевість, чітко регламентовані положеннями КЗпП України. Посилаючись на положення ст. ст. 32, 36 КЗпП України, Інститут вказує, що при переміщенні Інституту до м. Києва у період з 11 грудня 2014 року по 11 лютого 2015 року могли бути переведені лише ті працівники, які надали заяви із згодою про їх переведення разом з Інститутом до м. Києва. У свою чергу, подання працівником заяви із відмовою від переведення разом з Інститутом до м. Києва у період з 11 грудня 2014 року по 11 лютого 2015 року було юридичною підставою для припинення трудових відносин із такими працівниками відповідно до вимог ч. 6 ст. 36 КЗпП України. При цьому Інститут указує про необхідність врахування тих обставин, що при переміщенні Інституту із м. Донецьк до м. Києва, вся матеріально-технічна база Інституту (м. Донецьк), а саме - основні засоби, нематеріальні активи, товарно-матеріальні цінності, документи, що стосуються розрахунків, лікувальної та наукової роботи Інституту, а також статистичні документи, що підтверджують об'єм лікувальної та наукової роботи співробітника, залишилися та знаходяться на території м. Донецька, який є тимчасово на непідконтрольній території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З урахуванням наведеного Інститут зазначає, що документи та інформація, які залишилися та знаходяться в Інституті (м. Донецьк) на тимчасово неконтрольованій території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, можуть бути використані НАМН України та Інститутом (м. Київ) згідно з вимогами та у встановленому чинним законодавством порядку, лише після повернення цієї території, а отже і Інституту (м. Донецьк) під контроль органів державної влади. Наразі, серед наявних в Інституті (м. Київ) кадрових документів, задокументована інформація щодо надання згоди на переведення та/чи переведення разом з Інститутом в іншу місцевість (м. Київ), чи відмову від переведення разом з Інститутом в іншу місцевість (м. Київ), звільнення у зв'язку з відмовою від переведення в іншу місцевість разом з Інститутом [PERSON] відсутні. [PERSON] не значиться у штатному розписі працівників Інституту, не отримує заробітну плату, не перебуває у відпустках по догляду за дитиною та інших, передбачених КЗпП України, а тому Інститут вважає, що не має трудових відносин із [PERSON] (а. с. 33 - 35, 39 - 41). Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, попередньо подала заяву про розгляд справи за її відсутності, що відповідає змісту ст. 223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, а також йому роз'яснювалася можливість проведення розгляду справи в режимі відеоконференції. Заяви про розгляд справи за його відсутністю або відзив суду не надав, про причини неявки не повідомив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті та ухвалення у справі заочного рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, виходить з такого. Судом установлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до фотокопії трудової книжки [PERSON], [INFO], 04 липня 2012 року відповідно до наказу № 131-к прийнята на роботу сестрою медичною палатного відділення мікрохірургії ока Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України», 10 грудня 2012 року відповідно до наказу № 246-к [PERSON] переведена на посаду сестри медичної палатного відділення хірургії органів малого таза (а. с. 8). Згідно з відбитком штампу у трудовій книжці, місцем розташування Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» у 2012 році є адреса: проспект Ленінський, 47, м. Донецьк, 83045, ідентифікаційний код 25672427 (а. с. 8). Відповідно до довідки від 06 липня 2017 року № 24380 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] взята на указаний облік та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження від 12 листопада 2014 року [NUMBER], у [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON], про що вчинений актовий запис № 54 (а. с. 10). Згідно з довідкою від 06 липня 2017 року № 24380 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON], яка народилася [INFO], взята на указаний облік та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Відповідно до фотокопії Виписки із наказу від 12 грудня 2014 року № 361 по Інституту, [PERSON] - сестрі медичній відділення хірургії органів малого таза представлено відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років з 15 грудня 2014 року по 09 листопада 2017 року (а. с. 12). 06 червня 2017 року [PERSON] складено заяву, яка адресована до Інституту за адресою: вул. Героїв Севастополя, 30, м. Київ, 03680, в якій вона указує про наявність між нею та Інститутом трудових відносин та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років з 15 грудня 2014 року по 09 листопада 2017 року, про народження дитини [INFO], а також про те, що Інститут на той час змінив місце розташування з м. Донецьк на м. Київ, з посиланням на те, що вона із сім'єю проживає у м. Маріуполі як внутрішньо переміщена особа, можливості їхати особисто до м. Донецька або м. Києва не має, у зв'язку з чим просила розглянути питання звільнення її з посади з 10 червня 2017 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). Додатково повідомила, що трудова книжка перебуває у неї та у будь-який момент вона готова пред'явити її для занесення відомостей про звільнення (а. с. 13). Указана заява направлена відповідачу рекомендованим листом та відповідно вручена 14 червня 2017 року (а. с. 14). Також [PERSON] до матеріалів справи долучено довідку Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу від 25 вересня 2017 року, в якій відображені відомості щодо відрахування до пенсійного фонду [PERSON] за звітні роки з 2012 по 2017 роки, зокрема, зазначено, що Державна установа «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» (код ЄДРПОУ 25672427) є страхувальником [PERSON] за період з 2012 по 2104 рік (а. с. 15). Проводячи оцінку представлених позивачем документів, суд у відповідності до положень ст. ст. 77, 78, 80 ЦПК України вважає, що вони підтверджують факт трудових відносин між позивачем та відповідачем, перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною, можуть бути допустимими та у суду не виникає сумнів в їх допустимості, тому саме на підставі представлених документів судом ухвалюється рішення. У справі, яка є предметом розгляду, спірним є питання щодо не звільнення позивача за її заявою від 06 червня 2017 року та вчинення відповідного запису у трудовій книжці. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Положеннями ч. 2 ст. 22 КЗпП України передбачено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. За змістом статті 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до ст. 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується. Наведені норми матеріального права указують як на право жінки на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, використання її повністю або частково, так і на те, що такі відпустки оформлюються відповідним наказом, і не передбачають заборони на дострокове припинення відпустки. До справи [PERSON] долучений наказ, який підтверджує факт перебування її у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2014 року по 09 листопада 2017 року. [PERSON], скориставшись своїм правом на дострокове припинення відпустки та розірвання трудового договору між нею та Інститутом, 06 червня 2017 року направила відповідачу відповідну заяву, яка відповідачем отримана 14 червня 2017 року, однак залишена без реагування. Підстави припинення трудового договору врегульовані у статті 36 КЗпП України. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У справі предметом розгляду є вимоги [PERSON] про розірвання із нею трудового договору саме з тих підстав, що вона проживає у м. Маріуполі, та не має можливості переїхати до м. Донецька або м. Києва, оскільки доглядає за дитиною, тому просила провести звільнення її саме з 10 червня 2017 року, і така вимоги відповідає змісту ст. 38 КЗпП України. Положеннями статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Зміст статті 116 КЗпП України дає підстави для висновку, що якщо працівник в день звільнення не працював, то як і суми, так і трудова книжка мають бути виплачені/надана не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про таке. У той же час, днем звільнення вважається останній день роботи (п. 2.26 Інструкції № 58), а не наступний день. При затримці видачі трудової книжки з вини адміністрації підприємства працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то адміністрація підприємства в цей день повинна надіслати працівнику поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Наведені норми трудового законодавства відповідачем не виконані, зокрема не проведено її звільнення з 10 червня 2017 року, що вказує на порушення ним положень трудового законодавства, а вимоги [PERSON] такими, що ґрунтуються на законі. Проте, [PERSON] просить суд розірвати трудовий договір між нею та відповідачем з 10 листопада 2017 року, зобов'язати відповідача зробити відповідний запис в її трудовій книжці. Оскільки, в силу положень статті 38 КЗпП України, позивач хоч і вважається звільненою саме з 10 червня 2017 року, як вона просила у своїй заяві, адресованій відповідачу, однак днем звільнення вважається день внесення відповідного запису до трудової книжки, який зобов'язаний вчинити роботодавець, тому без внесення цього запису, відсутні підстави для висновку про розірвання трудового договору, оскільки для роботодавця можуть наступати наслідки, передбачені як ст. 117 КЗпП України, так і 235 КЗпП України, однак позивач про їх настання не вимагає і суд відповідно до ст. 13 ЦПК України позбавлений права самостійно ці наслідки застосовувати, тому підстави для задоволення вимог в частині розірвання трудового договору задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Оскільки саме на роботодавця покладений обов'язок вести трудові книжки та вчиняти у них відповідні записи, то у даному випадку, враховуючи, що фактично трудовий договір між сторонами повинен був припинитися 10 червня 2017 року, однак у встановленому законом порядку таке припинення трудового договору не оформлене, то вимоги позивача про зобов'язання відповідача зробити відповідний запис в її трудовій книжці про розірвання трудового договору підлягають задоволенню. Та обставина, що відповідач передислокувався до м. Києва з м. Донецька, не попередивши персонально працівника, який перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв'язку із проведенням АТО не зберіг кадрових документів, відсутність у нього кадрових документів, оскільки такі залишилися на непідконтрольній території, з урахуванням того, що [PERSON] добросовісно повідомила відповідача про перебування саме у неї трудової книжки, не може бути розцінене судом як обґрунтована підстава відповідача не виконувати своїх обов'язків як роботодавця та не оформлювати розірвання трудових відносин із своїми працівниками. Зволікання та не бажання відповідача провести відповідний запис до трудової книжки позивача, позбавляє [PERSON] права на працевлаштування на іншу роботу, отримання трудового стажу, отримання допомоги по безробіттю та інше, що прямо суперечить положенням ст. 43 Конституції України та ст. 22 КЗпП України. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 640 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у цій сумі.

Outcome: partial