Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, за яким, з урахуванням заяви про зміну підстави позову (а.с. 63-68), просить суд: -визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19 жовтня 1999 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1936 - недійсним; -скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] від 07 жовтня 2005 року на імя [PERSON], реєстраційний номер 12332479. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26 серпня 1971 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих на імя позивачки було видано ордер № 1952 на вселення її сімї, яка складалася з чотирьох осіб до зазначеної квартири. В цій квартирі позивачка проживає від самого заселення до теперішнього часу, пайовий внесок сплачувала разом з чоловіком [PERSON]. Згодом вартість квартири у розмірі 7125,82 грн. була ним виплачена в повному обсязі. Дочка позивачки [PERSON] в 1998-1999 роках намагалася виїхати на постійне місце проживання до Канади, але за умовами міграційного законодавства їй необхідно було мати зареєстроване на її імя нерухоме майно в Україні. Бажаючи допомогти в цьому питанні дитині, позивачка погодилася на її прохання переоформити свою квартиру на останню. Відповідачка завірила її, що ця угода тимчасова, та що за першої ж необхідності вона переоформить право власності на квартиру на неї. Таким чином, 19 жовтня 1999 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1936. За умовами цього договору, позивачка продала відповідачці квартиру № 16, що знаходиться в м. Дніпропетровську, пр. ім. газети «Правда», б. 19 в житлово-будівельному кооперативі № 168 «50 лет Октября». Ціна продажу в договорі вказана по інвентаризаційній оцінці квартири. Розрахунок за нібито продаж квартири між сторонами не відбувався. В п. 5 вказаного договору зазначено: «Сторони домовились про те, що продавець повністю звільнить відчужувану ним квартиру для вільного і безперешкодного користування нею покупцем (в тому числі будуть виписані особи, які в ній мешкають) в строк до першого грудня 1999 року». Однак ця умова не була виконана у звязку з тим, що вона носила формальний характер. Позивачка стверджує, що вона залишалася та є членом ЖБК № 168, у квартирі зареєстрована лише вона одна. Вона укладає договори з комунальними службами, самостійно оплачує комунальні послуги, отже вона була та залишається дійсним і єдиним власником спірної квартири. Позивачка вважає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Правовими підставами для визнання договору недійсним є ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) невідповідність угоди вимогам закону, а саме ст. 113 ЦК України (1963 року), відповідно до якої право спільної часткової власності провадиться за згодою всіх учасників. В даному випадку на продаж квартири не було згоди чоловіка позивачки, якого вона взагалі не поставила до відома про укладення угоди. Відповідно до ст. 58 ЦК України (1963 року) вказаний договір має бути визнаний недійним як мнима угода, тобто укладений про людське око, без наміру створити юридичні наслідки. Про порушення свого права позивачка довідалася в кінці липня 2015 року, коли на її адресу судом була надіслана заява на імя відповідачки про розподіл майна, тобто належної їй квартири. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали в повному обсязі власні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідачка [PERSON] в суді позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі та підтвердила фактичні обставини, зазначені позивачкою в обґрунтування позовних вимог. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Заперечення обґрунтували тим, що Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, провадження в якій зупинене на час розгляду цієї цивільної справи. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 лютого 1993 року по 12 травня 2015 року. За час перебування в шлюбі ними було придбане спільне майно у вигляді чотирикімнатної квартири [ADDRESS]Правда» у м. Дніпропетровську. [PERSON] стверджує, що ані він, ані його колишня дружина в 1998-1999 роках навіть не вели жодних розмов щодо виїзду до Канади. В період знаходження в шлюбі з відповідачкою, вони разом з позивачкою [PERSON] та [PERSON] вирішили укласти угоди, відповідно до яких він продає за інвентаризаційною вартістю квартиру, яка належала його сестрі [PERSON] по вул. Богданова, б. 1, кв. 73, у м. Дніпропетровську, а вони в свою чергу продають за інвентаризаційною вартістю спірну квартиру їх родині. Звертають увагу на той факт, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване за відповідачкою [PERSON] лише через пять років після укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто 07 жовтня 2005 року. Після укладення спірної угоди, яку позивачка вважає фіктивною, остання не заявляла жодних вимог щодо її недійсності протягом 15 років і цей позов пов'язаний саме з розподілом спільного майна подружжя з його позовом. Представник третьої особи [PERSON] підтримала в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] Стверджує, що спірна квартира була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Оскільки продаж квартири було здійснено без згоди останнього, порушені права [PERSON] як спадкоємця [PERSON] Третя особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та Дніпропетровське міське управління юстиції, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за їх відсутності. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивачкою надана копія договору купівлі-продажу (а.с. 9), посвідченого 19 жовтня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1936, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила в жилому будинку А-9 квартиру № 116 в м. Дніпропетровську, пр. ім. газети «Правда», б. 19, в житлово-будівельному кооперативі № 168 «50 лет Октября». Зазначена квартира належить продавцю [PERSON] на підставі реєстраційного посвідчення, виданого та зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 23 березня 1998 року за № ХХХХІ-31. Продаж вчинено за 17400 грн., які [PERSON] одержала від [PERSON] до підписання цього договору. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10), право власності на вказану квартиру за [PERSON] було зареєстроване 07 жовтня 2005 року. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 125-126) вбачається, що [PERSON] придбану квартиру в подальшому не відчужувала та залишається зареєстрованим власником квартири на час розгляду справи в суді. Будь які зареєстровані обтяження на квартиру на час розгляду справи в суді відсутні. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд враховує розяснення, викладені Верховним Судом України у п. 2 своєї постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за якими відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки оспорюваний договір було укладено 19 жовтня 1999 року, застосуванню підлягають чинні у відповідний період положення ЦК України в редакції 1963 року. Позивачка в позовній заяві фактично посилається на дві підстави недійсності договору: мнимість угоди та відсутність згоди [PERSON] на укладення договору, кожній з яких суд надає окрему правову оцінку. За ч. 1 ст. 58 ЦК України (1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Верховний Суд України у п. 13 своєї постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснив, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Суд, також,

Outcome: dismissed