Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 від усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви - 27 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що позивач поживала з відповідачем тривалий час без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . З народження дочки відповідач її життям не цікавився, не виявляв бажання спілкуватись та приймати участь у її вихованні, матеріально не забезпечував, не піклувався про фізичний та духовний розвиток дочки.[PERSON] з народження проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманні. 10 січня 2018 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , який приймає участь у вихованні дочки, матеріально забезпечує, а про існування біологічного батька їй не відомо. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не прибула, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Також у поданій заяві [PERSON] зазначає, що відмовляється від позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання дочки [PERSON] . Відповідач в судове засідання не прибув, однак подав до суду заяву про визнання позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Також у поданій заяві зазначив, що після народження дочки він покинув сім`ю та проживав окремо, та на засіданні органу опіки та піклування не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Яворівська районна державна адміністрація Львівської області (як орган опіки та піклування) в судове засідання не прибула, однак скерувала на адресу суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] № 2133/8 від 02 серпня 2021 року. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути заяву за відсутності учасників справи на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у підготовче судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16 серпня 2011 року Немирівською селищною радою Яворівського району Львівської області. [PERSON] разом з [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 935, виданою 17 травня 2021 року Яворівською міською радою Львівської області. [PERSON] , 2011 року народження, є ученицею 4-Б класу Немирівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Яворівської міської ради Львівської області, за час навчання зарекомендувала себе як старанна, здібна, активна, комунікабельна учениця. Дівчинка виховується мамою [PERSON] , яка відповідально ставиться до виховання та навчання дочки, підтримує зв`язок із закладом освіти, відвідує батьківські збори та виконує рекомендації вчителя. Наведене підтверджується характеристикою № 27, виданою 17 травня 2021 року Немирівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Яворівської міської ради Львівської області. Також судом встановлено, що [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , який зареєстровано 10 січня 2018 року у Яворівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 10 січня 2018 року Яворівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Яворівською районною державною адміністрацією Львівської області, як органом опіки і піклування, затверджено висновок № 2133/8 від 02 серпня 2021 року про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як встановлено судом та описано вище, відповідач [PERSON] свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її навчанням, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, морально та матеріально не підтримує. Наведені обставини відповідач не заперечив, а в письмових поясненнях, навпаки, підтвердив їх та визнав позов в частині позбавлення його батьківських прав. З огляду на наведене, суд визнає поведінку [PERSON] ухилянням від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того, як зазначено вище, [PERSON] визнав позов в частині позбавлення його батьківських прав, про що подав відповідну заяву. Частинами 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінивши заяву [PERSON] про визнання позову, суд вважає, що вона не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже відсутні перешкоди для її прийняття. Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, враховуючи заяву відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав, є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Щодо відмови позивача від позовної вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає таке. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Як визначено п. 4 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своє ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Дослідивши клопотання позивача про відмову від частини позовних вимог до [PERSON] та матеріали справи, суд вважає за необхідне прийняти таку відмову, оскільки позивач, відповідно до положень ст. ст. 49, 255 Цивільного процесуального кодексу України відмовився від частини позовних вимог до [PERSON] , підстави для неприйняття такої відмови судом не встановлені і відмова від частини позовних вимог не суперечить вимогам чинного законодавства і не порушує права сторін, наслідки відмови від позову позивачу зрозумілі. На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - у зв`язку із відмовою позивача від даної частини позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 908, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 0.0.2141073602.1 від 26 травня 2021 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Зважаючи на наведене з [PERSON] слід стягнути 454, 00 гривень на користь [PERSON] ,що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved