Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по виплатам та середнього заробітку в зв'язку із затриманням виплат при звільненні. Як підставу позову зазначила, що працювала в Шевченківській загальноосвітній школі № 1 І-ІІІ ступенів на посаді педагога-організатора, яка підпорядкована відділу освіти Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області. У період з 21.06.2016 року по 16.08.2016 року знаходилась у щорічній відпустці, при наданні якої не була виплачена допомога на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу. 16.09.2016 року наказом № 144-к вона була звільнена з вказаної посади на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України за угодою сторін. При звільненні їй не була виплачена заборгованість з допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу в сумі 2 157,00 грн.. 09.12.2016 року звернулася до відділу освіти Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області щодо виплати їй вищезазначеної заборгованості, на що отримала лист, за змістом якого допомога на оздоровлення за 2016 рік виплачується тільки працюючим педагогам. З посиланням на ч. 1 ст. 117 КЗУпП просить стягнути з відповідача середній заробіток за увесь час затримки у сумі 10 362,24 грн. та заборгованість по допомозі на оздоровлення за 2016 рік в сумі 2 157,00 грн.. У судовому засіданні позивач підтримала позов та наполягала на його задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що [PERSON] дійсно працювала в Шевченківській загальноосвітній школі №1 І-ІІІ ступенів на посаді педагога організатора, яка підпорядкована відділу освіти Шевченківської районної державної адміністрації. За наказом № 144-к від 16 вересня 2016 року була звільнена за згодою сторін. На час звільнення [PERSON] додаткові кошти для виплати допомоги на оздоровлення не виділялися, в звязку з чим виплата не передбачалась кошторисом. Відповідно до положень ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Всі виплати, належні [PERSON], були здійснені відповідно до чинного бюджетного законодавства і в повному обсязі. Заборгованість перед [PERSON] з боку відділу освіти відсутня. Також зазначив, що на час звільнення позивач у повному обсязі володіла вказаною інформацією та мала час для захисту своїх прав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріали справи містять відомості трудової книжки ( серія [NUMBER] від 25 серпня 1995 року), виданої на імя [PERSON], [INFO], згідно якій наказом № 185-к від 25.08.2004 року, остання була зарахована на посаду педагога-організатора Шевченківської середньої школи №1. 29.07.2011 року навчальний заклад змінено на Шевченківську загальноосвітню школу №1 І-ІІІ ступенів Шевченківської районної ради Харківської області. Наказом № 144-к по Шевченківському відділу освіти від 16 вересня 2016 року [PERSON] була звільнена з роботи за згодою сторін за положеннями п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені з [PERSON] проведений розрахунок відповідно до положень ст. 47,116 КЗпП України. 9 грудня 2016 року [PERSON] звернулась в письмовій формі до начальника відділу освіти Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області з проханням виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні відпустки, яка не була виплачена їй при звільненні. Аналізуючи правові підстави даного позову, суд виходить з наступного. Згідно положень ст. 47,116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що на підприємство, установу, організацію покладено обов'язок провести повний розрахунок з працівником та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Статтею 47 КЗпП України передбачено у день звільнення працівникові обов'язково необхідно видати належно оформлену трудову книжку та провести з ним остаточний розрахунок. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Працівнику у разі звільнення виплачуються: заробітна плата за фактично відпрацьований час у місяці звільнення; грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ст. 83 КЗпП, ст. 24 Закону «Про відпустки» № 504/96-ВР). Судом встановлено та не заперечуються сторонами, що наказом № 144-к по Шевченківському відділу освіти від 16 вересня 2016 року [PERSON] звільнена 16.09.2016 року з роботи за за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивачем не заперечується також факт видачі їй трудової книжки та розрахунку при звільнені. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення виплати на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за затримку її виплати не підлягає задоволенню, при цьому виходить з наступного. Ст. 57 Закону України «Про освіту», гарантує державою ,педагогічним та науково-педагогічним працівникам допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі місячного посадового окладу. Закон України «Про державний бюджет України на 2016 рік» («Прикінцеві положення» п.11) норми і положення ст.57 Закону України «Про освіту» застосовуються у порядку та розмірах, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України. Згідно довіці № 104 від 31.01.2017 рокук відділу освіти Шевченківської РДА у звязку з відсутністю лімітних призначень матеріальна допомога на оздоровлення на період звільнення не нараховувалась та не виплачувалась. Позивач просить стягнути з відповідача виплату на оздоровлення у розмірі 2165 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10362, 24 грн. Основним документом на час розгляду справи щодо обчислення середнього заробітку є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 8 лютого 1995 року зі змінами № 100. Згідно п. 4 п. п.б даного порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Таким чином , виплата на оздоровлення є одноразовою виплатою та до розрахунку виплат при звільненні та середнього заробітку не входить. Також зазначає, що КЗпП України в ч.1 ст.233 передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частина друга ст.233 КЗпП України визначає, що звернення стосовно заробітної палати можливо без обмеження будь-яким строком. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог діючого ЦПК визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Крім того, частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного справа та інтересу у відповідній спосіб. Окрім того, з огляду на викладене вище, враховуючи, що позивач дізналась про порушення свого право на отримання виплати на оздоровлення 16 вересня 2016 року, звернулась до відповідача з вимогою про виплату вказаної допомоги 9 грудня 2016 року, а до суду 16 січня 2017 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, вимог про поновлення строку для звернення за захистом порушеного права не заявляла. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, врахувавши, що вимоги позивача пов'язані не зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а одноразової виплати, суд вважає, що позивач звернулась не у той спосіб захисту свого порушено права, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судовий збір відповідно до положень ст. 88 ЦПК України залишити за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed