Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ФО-П [PERSON] про стягнення недотриманої заробітної плати, оплати в надурочний час, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки та стягнення моральної ( немайнової) шкоди, згодом уточнивши його, в якому зазначила, що вона з 11 лютого 2013 року офіційно працювала продавцем непродовольчих товарів у відповідача ФО-П [PERSON] в період з 11 листопада по 10 лютого 2013 року працювала не офіційно у вказаного роботодавця. Магазин, в якому вона працювала продавцем квітів, знаходиться за адресою: Харківська область, [ADDRESS]. Підтвердженням їхніх трудових відносин є трудовий договір від 11.02.2013 р. між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. 25.03.2014 р. цей договір було розірвано, але, як зазначає позивачка, вона продовжувала працювати у даного роботодавця по 04 квітня 2014 року на тому ж місці роботи за тією ж посадою, але не офіційно. Позивач посилається на те, що за весь час роботи їй постійно не доплачувалася заробітна плата, щодо неї порушувалося законодавство про працю, відповідач свідомо допускала роботу надурочно, у вихідні, святкові дні, вона працювала без щорічних відпусток та без перерви на обід. Зі сторони відповідача відповідних наказів не видавалося, порушувалися норми тривалості робочого часу, при цьому оплата за роботу надурочно, у вихідні, світкові дні не проводилася. Відповідач мотивувала це тяжким фінансовим становищем та обіцяла все відшкодувати та компенсувати у двократному розмірі. Відповідно до п. 4 трудового договору від 11 лютого 2013 року час роботи був встановлений з 08-00 год. до 17-00 год. з перервою з 12-00 год. до 13-00 год. Але, як вказує позивачка, вона змушена була працювати з 8-00 год. до 19-00 год., а в святкові дні, навіть з 6-00 год. Перерви під час роботи вона не мала, працювала без вхідних, з понеділка по неділю, іншого продавця, який би зміг її підмінити, в магазині не було. Після того, як відповідач відмовилася проводити остаточний розрахунок та сплатити компенсацію за роботу надурочно, вона звернулася до прокуратури зі скаргою. Дана скарга була подана 03 квітня 2014 р. до Куп'янської міжрайонної прокуратури. Потім була направлена для розгляду до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області. Після отримання листа від Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 09.07.2014 р. вона дізналася, що розмір її заробітної палати, яку вона фактично отримувала, не відповідав тому розміру заробітної плати, який їй нібито був встановлений у розмірі окладу у 1147 грн. Але, як зазначає позивач, за листопад, грудень 2012 р., січень, лютий 2013 розмір її заробітної плати був у 350 грн. щомісячно. У 2013 році: за березень - 550 грн., квітень - 500 грн., за травень, червень - по 450 грн. на місяць, за липень - 500 грн., за серпень - 450 грн., за вересень - 500 грн., за жовтень - 300 грн., за листопад - 400 грн., за грудень 400 грн. У 2014 році: за січень - 400 грн., за лютий 450 грн., за період роботи з 01 березня по 4 квітня оплата праці не була проведена взагалі. Також, позивач зазначила, що кошти за свою роботу вона брала сама щомісячно з каси в вищезазначених розмірах. Жодного разу вона не ставила свого підпису в жодній відомості чи іншому документі про отримання зарплати. Хто розписувався замість неї, їй невідомо. Відповідно до вказаної заробітної плати на рівні мінімальної - в період з 11 лютого 2013 року по 25 березня 2014 р., як вважає позивач, вона повинна була отримати у розмірі 14 123 грн. 45 коп., це загальна сума отриманої нею заробітної плати, за виключенням відрахувань в період роботи з 11 лютого 2013 року по 25.03. 2014 року, але фактично за даний період нею було отримано заробітної плати лише 5700 грн. Отже, різниця нарахованої та фактично сплаченої зарплати складає 8 423 грн. 45 коп., з них 936 грн. 97 коп. - зарплата за березень 2014 року, яку їй при звільненні не було сплачено. Щодо роботи в надурочний, вихідний, святковий час позивач зазначила, що вона щоденно працювала з 08-00 год. до 19-00 год., без перерви на обід, тобто 11 годин на день, 77 годин на тиждень, що суперечить ч. 1 ст. 50 КЗпП України, відповідно до якої нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Але жодного разу компенсацію за роботу у вихідний, святковий день, надурочний час вона не отримувала ані у грошовому вигляді, ані у вигляді вихідного дня. Навіть при тому графіку роботи, який зазначав відповідач у трудовому договорі від 11 лютого 2013 р., Територіальна державна інспекція з питань праці у Харківській області знайшла ряд порушень з боку роботодавця. Позивач вказує на те, що відповідно до ч. 3 ст. 107 КЗпП України, працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Позивач зазначила, що при нормі роботи у лютому 2013 року 160 годин вона відпрацювала 198 годин (18 днів роботи в лютому по 11 годин щодня). Згідно табелю обліку використаного часу вона відпрацювала 112 годин. Понаднормовий час її робот склав у цьому місяці 38 годин. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет в 2013 році мінімальна погодинна заробітна плата складала з 1 січня - 6 грн. 88 коп., а з 1 грудня - 7 грн. 30 коп. Тому недоплата за лютий 2013 року склала 522 грн. 88 коп. (6 грн. 88 коп. х 38 год. х2). У березні 2013 року: при нормі 159 годин вона відпрацювала 319 годин (29 днів роботи по 11 годин щодня). Понаднормовий час складає 160 годин. Недоплата у березні 2013 року складає 2 201 грн. 60 коп.( 6 грн. 88 коп.х160 годин х2). У квітні 2013 року: при нормі 175 годин - 297 годин (27 днів роботи по 11 годин щодня) відпрацьовано, 3 дні у місяці були вихідними. Понаднормово - 122 години. Недоплата складає 1678 грн. 72 коп. У травні 2013 р.: при нормі 151 година - 308 годин (28 днів роботи по 11 годин щодня) відпрацьовано, 2 дні вихідні. Понаднормово - 157 годин. Недоплата складає 2160 грн. 32 коп. У червні 2013 р.: при нормі 143 години відпрацьовано 308 годин, понаднормово 165 годин. Недоплата складає 2270 грн. 40 коп. У липні 2013 року : при нормі 184 годин відпрацьовано 319 годин, понаднормово 135 годин. Недоплата складає 1857 грн. 60 коп. У серпні 2013 року: при нормі 167 годин відпрацьовано 319 годин, понаднормово 152 години. Недоплата складає 2091 грн. 52 коп. У вересні 2013 року: при нормі 168 годин відпрацьовано 319 годин, понаднормово 151 година. Недоплата складає 2077 грн. 52 коп. У жовтні 2013 року: при нормі 184 години відпрацьовано 319 годину, понаднормово 135 годин. Недоплата складає 1857 грн. 60 коп. У листопаді 2013 року: при нормі 168 годин відпрацьовано , вважає позивачка, 319 годин , понаднормово 151 годину. Недоплата складає 2077 грн. 76 коп. У грудні 2013 року: при нормі 175 годин відпрацьовано 319 годин, понаднормово 144 годин. Недоплата складає 1 981грн.44 коп. У січні 2014 року: при нормі 167 годин відпрацьовано 308 годин, 141 година понаднормово. Недоплата складає 2058 грн. 60 коп. У лютому 2014 року : при нормі 160 годин відпрацьовано 286 годин, понаднормово 126 годин. Недоплата складає 1839 грн. 60 коп. У березні 2014 року: при нормі 175 годин відпрацьовано 275 годин, понаднормово 100 годин. Недоплата складає 1460 грн.. За весь час її роботи, вважає позивачка, що вона повинна отримати 26 135 грн. 80 коп., як оплату за понаднормовий час. Крім того, позивачка зазначила в позові, що при її звільненні було порушено трудове законодавство, не виплачені в день звільнення всі суми, що належать їй, а саме встановлений обов»язок ст. 83 КЗпП України щодо виплати у разі звільнення працівника грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки. В період з 10.02.2014 року по 25.03.2014 року їй не нарахована була компенсація за дні невикористаної відпустки, яка становить 1285грн. 68 коп. Також вказує позивачка, що вона не отримала заробітну плату за березень місяць. Тому, вважає, що відповідачка повинна виплатити їй середній заробіток , який складає 6 469 грн. 90 коп. за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 25.03.2014 року по 10.12.2014 року. Крім того, вважає, що діями відповідачки їй була завдана моральна шкода ,оскільки порушення її трудових прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя. Звернення зі скаргами до прокуратури. Тривалий час вона була позбавлена заробітку, можливості утримувати себе, не має іншого працевлаштування. Зазнала глибоких моральних та душевних страждань, що проявилося в безсонні, депресивному стані, постійній знервованості. Моральну шкоду вона оцінює в 25 000 гривень. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Крім того, позивачка надала до суду заяву від 10.12.2014року про слухання справи у її відсутність, але за участю її представника, уточнені позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити. Представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні теж підтримала уточнені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позовні вимоги та уточнені про стягнення з неї сум грошових коштів, не визнала. Вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] незаконними і необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, надавши до суду заперечення. Свої доводи обґрунтовує тим, що 11 лютого 2013 року між нею, фізичною особою - підприємцем, яка використовує найману працю, та [PERSON] ( працівником) було укладено трудовий договір. До цього часу, зокрема, в період з листопада 2012 по 10 лютого 2013 року, [PERSON] жодного дня не працювала в її магазині та не знаходилась з нею в трудових, ані в цивільно-правових відносинах. Так само, [PERSON] не працювала в період, після розірвання трудового договору з 25 березня по 04 квітня 2014 року, ці обставини підтверджуються трудовим договором, який був укладений між [PERSON] і ФО-П [PERSON], на виконання вимог трудового законодавства України, податковою документацією, яка підтверджує сплату податків за використання найманої праці, довідкою про результати фактичної перевірки, щодо дотримання законодавства щодо оформлення трудових відносин з працівниками, за результатами якої встановлено, що в період часу з 11 лютого 2013 року по 25 березня 2014 року використовувала найману працю [PERSON], а також те, що відсутні будь які дані, щодо неоформлених належних чином найманих осіб. Як зазначає відповідачка в своїх запереченнях, що позивач вказує на те, що протягом часу, коли вона у неї працювала, щодо неї порушувалося трудове законодавство, не дотримувались умови трудового договору. Між іншим, було вказано на те, що « іншого продавця, який міг би підмінити в магазині не було», але відповідачка ці ствердження позивачки заперечує посилаючись на те, що в трудовому договорі містяться відомі [PERSON] умови, на яких вона погодилася працювати та в яких не йдеться мова ні про яку « підміну» під час виконання [PERSON] трудової функції. Щодо ствердження позивачки, що вона працювала у надурочний час, з порушенням режиму робочого часу, то ці її доводи, вважає необґрунтованими, так як у вказаний період з позивачкою працювали наймані нею ( відповідачкою по справі) працівники [PERSON] та [PERSON] і доводи позивачки спростовується фактом використання найманої праці вказаних осіб та їх показаннями. Також, щодо вимог позивачки стосовно розміру заробітної плати, яка виплачувалась їй і розмір, якої не відповідає дійсності, та про начебто отриману заробітну плату у розмірі від трьохсот до п»ятисот гривень на місяць, в мізерних розмірах ,яка виплачувалась свідомо нею і при цьому заробітну плату [PERSON] брала самостійно з каси. На її думку такі ствердження позивачки є незаконними і необґрунтованими. Так як при укладанні трудового договору з [PERSON], вона зобов»язалася виплачувати їй заробітну плату у розмірі, який визначається за згодою сторін але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, який на момент укладання трудового договору становив 1147 гривень, а з грудня 2013 року збільшився до 1218 гривень. Оплату заробітної плати завжди проводила вчасно, в повному розмірі та належним чином сплачувала відповідні податки, що підтверджується податковими розрахунками сум доходу, нарахованого ( сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, звітностями про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів, встановлення факту належності сплати заробітної плати в ході перевірок головним державним ревізором -інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб та перевіркою додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування. Крім того, в своїх запереченнях відповідачка вказує на те ,що вона не згодна з позивачкою і з позовними вимогами в частини стягнення з неї 30 923 гривень 04 коп., як оплати за понаднормовий час, так як в ході проведення відносно неї перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 20-0-441/1124, в період з 08 липня 2014 року по 09. липня 2014 року було встановлено, що за період з лютого 2013 року по березень 2014 року загальна тривалість роботи працівників в надурочний час становила всього 15 годин, за які ,як було встановлено перевіркою, оплата праці проведена не була. За вказане правопорушення її було притягнуто до адміністративної відповідальності. Однак, в ході перевірки було встановлено, що тривалість робочого часу не перевищує 40 годин на тиждень і забезпечений достовірний облік виконуваної працівником роботи, а не 330-341 відпрацьованих годин на місяць, як вказує позивачка в своєму позові, посилаючись на те, що вона працювала з 08.00 годин і до 19 годин без перерви на обід, тобто 11 годин на день .Отже, враховуючи реальну кількість відпрацьованих [PERSON] годин ,вважає відповідачка, що оплата роботи понаднормовий час, який насправді становить 15 годин, за який нею має бути сплачено позивачці 208 грв. 08 коп., а не той розмір, на який вказує позивачка в позові 30 923 гривні 04 коп. Крім того, щодо невиплати компенсації за дні невикористаної відпустки за період з 10 лютого 2014 року до моменту звільнення, які були виявлені перевіркою додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю, ці вимоги вважає правомірними, саме в розмірі 153 грн. 12 коп., а не в розмірі вказаному позивачкою 1684 грн. 32 коп., застосовуючи до нього ст. 116 КЗпП України та вигадані раніше часи « надурочної» роботи. Також, відповідачка не згодна зі стягненням з неї середнього заробітку за час затримки і з сумою середнього заробітку 8 206 грн. 08 коп.. Такий розрахунок вважає безпідставним, оскільки він заснований на неправильному ,на її думку, розумінні і застосуванні Порядку обчислення і застосування заробітної плати, затвердженому Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року .Вважає, що відповідно до її розрахунку сума середнього заробітку на час затримки остаточного розрахунку становитиме 5 049 грн. 85 коп. Вказуючи на те, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Також, відповідачка не згодна із позовними вимогами щодо стягнення з неї моральної шкоди, оскільки вважає, що на підтвердження наявності моральної шкоди позивачкою не було надано жодного об»єктивного доказу ,який би міг переконати в її наявності, а натомість було зроблено лише формальне перелічення її ознак, які містяться в ст. 23 ЦК України та в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року « Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».Тому, відповідачка заперечує факт спричинення її діями моральної шкоди позивачці і просить з урахуванням всіх обставин у задоволенні позовних вимог позивачці відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідачку, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 11 лютого 2013року між відповідачкою [PERSON] фізичною особою -підприємцем, яка використовує найману працю, та позивачкою [PERSON] було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою. Сторонами трудовий договір від 11 лютого 2013 року за № 20221300005 був зареєстрований Дворічанським РЦЗ. Згідно вказаних умов договору, який є правовою формою посвідчення існуючих трудових відносин, фізична особа-підприємець [PERSON] зобов»язалася оплачувати працівнику [PERSON] працю у розмірі 1147 гривень на місяць, розмір заробітної плати визначено за згодою сторін, з часом виконання робіт згідно графіку з 8.00 год. до 17.00 год., з встановленою перервою з 12.00 год. до 13 .00 год. і вихідні дні субота, неділя. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки договором встановлено 24 календарних днів та з часом її надання на серпень місяць. Крім того, в умовах договору зазначено, що за згодою сторін конкретні вихідні дні можуть змінюватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше за два дні. Також, робота у вихідні, святкові та неробочі дні допускаються тільки за згодою працівника і підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства. При вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України ( а.с.11). Як було встановлено, позивачка, [PERSON], працювала у відповідачки офіційно продавцем непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] з 11 лютого 2013 року по 25 березня 2014 року до розірвання сторонами трудового договору в Дворічанському районному центрі зайнятості. Підставою припинення договору було звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. Про те, що позивачка неофіційно працювала у відповідачки з 11 листопада 2012 року по 10 лютого 2013року, як вона про це зазначає у позовних вимогах, і після розірвання трудового договору з 25 березня 2014 року по 04.04.2014 року на тому ж місці роботи, суду у відповідності до ст.10, ст.11, ст. 27 ЦПК України допустимих і належних доказів позивачкою [PERSON] не представлено. Крім того, слід зазначити наступне, що відповідно до довідки головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб від 19 червня 2014 року « Про результати фактичної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON] щодо дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та податкового законодавства»,за результатами якої встановлено, що в період часу з 11 лютого 2013 року по 25 березня 2014 відповідачка [PERSON] використовувала найману працю [PERSON] і відсутні будь -які дані, щодо неоформлених належним чином найманих осіб ( а. с. 128-131). Також, позивачка [PERSON] в своїй позовній заяві вказує на те, що за весь час її роботи продавцем квітів в даному магазині зі сторони відповідачки оплата праці була не повною та значно меншою рівня мінімальної заробітної плати встановленої в державі. При цьому, позивачка наводить дані у позові про отриману нею заробітну плату у розмірі від трьохсот до п»ятисот гривень на місяць, яку вона брала самостійно щомісячно з каси за усною домовленістю з [PERSON].і за період з лютого 2013 року по 25 березня 2014 року, яка склала 5 700 грн., а повинна була отримати заробітну плату в розмірі 14 123 грн. 45 коп., посилаючись на лист Територіальної Державної інспекції України з питань праці у Харківській області від 09.07.2014 року, з якого їй стало відомо про отримання нею щомісячної заробітної плати значно більшому розмірі. Також їй не була проведена заробітна плата за місяць березень 2014 року у розмірі 936грн. 97 коп. при її звільненні. Проте з такими доводами позивачки не можливо погодитися. Так, відповідно до листа Територіальної Державної інспекції України з питань праці від 09.07.2014 року № 01-19-5645 щодо можливого порушення законодавства про працю фізичною особою- підприємцем [PERSON] встановлено, що згідно наданих до перевірки розрахунково-платіжних відомостей та відомостей на виплату грошей за період лютий 2013 року - березень 2014 року заробітна плата нараховувалась та виплачувалась [PERSON] під особистий підпис відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України, а саме: За лютий 2013 рік нараховано 738 грн., відраховано 47,26 грн. до виплати призначено 690,74 грн., які було сплачено 05.03.2013 року. За березень 2013 року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 20.03.2013 року- 400 грн. і 05.04. 2013 року - 625,88 грн.. За квітень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 21.04.2013 року- 400 грн. і 06.05. 2013 року - 625,88 грн.. За травень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 21.05.2013 року- 400 грн. і 03.06. 2013 року - 625,88 грн.. За червень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 21.06.2013 року- 400 грн. і 05.07. 2013 року - 625,88 грн.. За липень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 21.07.2013 року- 400 грн. і 03.08. 2013 року - 625,88 грн.. За серпень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 21.08.2013 року- 400 грн. і 03.09. 2013 року - 625,88 грн.. За вересень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 22.09.2013 року- 400 грн. і 05.10. 2013 року - 625,88 грн.. За жовтень 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 21.10.2013 року- 400 грн. і 03.11. 2013 року - 625,88 грн.. За листопад 2013року нараховано 1147 грн., відраховано 121,12 грн. до виплати призначено 1025,88 грн., які було сплачено 22.11.2013 року- 400 грн. і 05.12. 2013 року - 625,88 грн.. За грудень 2013року нараховано 1218 грн., відраховано 133,94 грн. до виплати призначено 1084,06 грн., які було сплачено 21.12.2013 року- 400 грн. і 06.01. 2014 року - 684,06 грн.. За січень 2014року нараховано 1218 грн., відраховано 128,62 грн. до виплати призначено 1089,38 грн., які було сплачено 21.01.2014 року- 400 грн. і 03.02. 2014 року - 689,38 грн.. За лютий 2014 року нараховано 1218 грн. ( в т.ч. 1019,40 заробітна плата за час щорічної відпустки), відраховано 128,62 грн. до виплати призначено 1089,38 грн., які було сплачено 03.02.2014 року- 800 грн. і 03.03. 2014 року - 289,38 грн.. За березень 2014 року нараховано 1032 грн., відраховано 95,03 грн. до виплати призначено 936,97 грн., які було сплачено 20.03.2014 р.- 400 грн. і 04.04. 2014 року - 536,97 грн.. Також, відповідно до довідки від 19 червня 2014 року № 227/20-26-17-02-2655300760 «Про результати фактичної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON] щодо дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та податкового законодавства», складену на підставі наказу Куп»янської ОДПІ від 13.06.2014 р. № 321 про проведення фактичної перевірки головними державними ревізорами-інспекторами, відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів фізичних осіб, зазначено, що перевіркою питань використання у діяльності праці найманих осіб у перевіряємому періоді ФО-П [PERSON] використовувала працю найманих осіб, а саме: [PERSON], згідно трудового договору між працівником і фізичною особою від 12.04.2011 р., [PERSON]- згідно трудового договору між працівником і фізичною особою від 12.11.2012 р.- продавці непродовольчих товарів. [PERSON] ,згідно трудового договору між працівником і фізичною особою від 11.02.2013 р.- 25.03.2014 року, продавець непродовольчих товарів. Даних щодо неоформлених належних чином найманих осіб немає. Заробітна плата виплачувалась два рази на місяць 2-го та 20-го числа кожного місяця. Працівникам надавалась щорічна відпустка та нараховувалися відпускні. Перевіркою нарахування і виплати доходів найманим працівникам за виконані роботи встановлено, що заробітна плата виплачувалась в розмірі мінімальної зарплати ,встановленої законодавством. Перевіркою питань виплати найманим працівникам заробітної плати у розмірі, не нижчому законодавчо встановленому розміру заробітної плати встановлено, що розмір фактичної зарплати відповідає розміру місячного доходу такої особи, відображеного в трудовому договорі. Перевіркою своєчасності виплати найманим працівникам доходів встановлено, що заробітна плата виплачувалась своєчасно, заборгованості по виплаті заробітної плати найманим працівникам немає ( а. с. 128-131). Крім того, як пояснила у судовому засіданні відповідачка [PERSON], при укладанні трудового договору із [PERSON], вона зобов»язалася виплачувати заробітну плату у розмірі, який визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, який на момент укладання трудового договору становив 1147 грн., а з грудня 2013 року збільшився до 1218 грн. Оплату заробітної плати вона завжди проводила вчасно, щомісячно, в повному розмірі та належним чином сплачувала відповідні податки, що підтверджується податковими розрахунками сум доходу, нарахованого ( сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, звітностями про суми нарахованої сплати заробітної плати ( доходу, грошевого забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованих єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів, встановлення факту належної сплати заробітної плати в ході перевірок головними державними ревізорами-інспекторами відділу контрольно- перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб, які є в матеріалах цивільної справи ( а. с. 114-131, 193-246). Крім того, зазначила що ніякої згоди вона не надавала [PERSON] на отримання нею щомісячно з каси заробітної плати, бо це було б порушення з її боку, а належне ведення нею документації і відомостей в них та облік коштів підтверджується актами відповідних перевірок. Зокрема, в акті перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 20-01-441/1124 було зазначено, що нею забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці та забезпечення достовірний облік виконуваної працівником роботи. Відомість платіжна виписувалась на трьох чоловік, які на той час працювали, а тому ствердження позивачки про те, що іншого продавця, який би міг підмінити в магазині не було, є безпідставними. Заробітна плата виплачується працівникам два рази на місяць у встановленому розмірі під особистий підпис у відомостях на виплату грошей. А тому зазначений в позові отриманий позивачкою мізерний, розмір заробітної плати у розмірі 5700 грн. ,який вона сама отримувала з каси магазину - це нічим не обґрунтовані вимоги [PERSON], які йдуть у розріз не тільки із законодавством, а і довідками та актами перевірок уповноваженими органами фізичної особи-підприємця. Тому вимоги позивачки щодо неотримання нею заробітної плати в розмірі 8 423 грн. 45 коп., вважає відповідачка, є нічим необґрунтованими та незаконними. Після проведеної перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківській області, так як у неї не має бухгалтерської освіти, їй стало відомо, що у неї були виявлені порушення використання робочого часу у працівника [PERSON] і в порушення вимог КзпП України не була проведена оплата праці за її роботу в надурочний час, яку вона вважає повинна виплатити, у розмірі 208 грн. 08 коп., оплата роботи за понаднормовий час, який становить 15 годин, за який має бути сплачено( у подвійному розмірі годинної ставки).Крім того, не виплачена відпустка за березень 2014 року у розмірі 153 грн. 12 коп. Вона з ними згодна і за ці порушення КзпП на неї було складено інспектором праці Територіальної інспекції з питань праці протокол, за яким притягнуто її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП і сплачено адміністративний штраф у розмірі 510 грн.Також, в ході цієї перевірки, було встановлено те, що тривалість робочого часу не перевищує 40 годин на тиждень, забезпечений достовірний облік виконуваної працівником роботи, забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Тому стягнення з неї оплати за понаднормовий час в розмірі 26 135 грн.80 коп., в якому вказує позивачка, є необґрунтованими. Трудовий договір з [PERSON] було розірвано та знято з реєстрації у Державній службі зайнятості 25.03.2014 року. [PERSON] самостійно виявила бажання звільнитися указав їй причину знаходження іншої роботи. В день звільнення вона пропонувала їй розрахунок належних їй коштів, але [PERSON] казала, що у неї якісь справи і вона зайде пізніше. З цієї причини розрахунок по заробітній платі з нею був проведений 04.04.2014року. Відношення у неї з [PERSON] та і з усіма працівниками були довірливі і вона гадки не мала, що так все станеться. Стосовно невиплачених коштів щодо оплати в надурочний час та невикористану відпустку, нею застосовувались міри шляхом направлення письма на адресу позивачки, яке було відправлено 06.08.2014року рекомендованою кореспонденцією і вручено [PERSON] поштовим підрозділом 09.08.2014 року, але вона не з»явилась і до цього часу для їх отримання. Свідок [PERSON] також в судовому засіданні пояснила, що вона працює продавцем непродовольчих товарів з 12.04.2011 року. З [PERSON] було укладено два трудових договору. З 12 квітня 2011 року, який був розірвано сторонами 07 серпня 2014 року і укладено інший з 07 серпня 2014 року, який діє і на даний час, на підтвердження вказаних обставин в судовому засіданні були надані копії зареєстрованих договорів ( а. с. 247-248).Працюють вони так як зазначено в договорі згідно графіку з 08.00 год. до 17.00 год. з обіднею перервою з 12.00 год. до 13.00 год., вихідні дні надаються у суботу і неділю, також надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю двадцять чотири календарні дні. Тривалість робочого часу не перевищується встановленого графіку роботи в договорі. Якщо працюють в святковий день, то допускається за згодою працівника і компенсується відповідно до чинного законодавства. З [PERSON] працювала у парі з лютого 2013 року по березень 2014 року, також з [PERSON] працювала напарниця [PERSON]. Раз у дві неділі у них в магазині проводилась ревізія переобліку товару, в якій приймали участь вона, [PERSON] і хазяйка [PERSON] Хазяйка магазину за своєю ініціативою вела касовий зошит обліку товарів(прийом, витрати, передача).За результатами ревізії вони отримували належну їм заробітну плату, яку виплачувала [PERSON], про що особисто розписувались постійно у відомостях про отримання належних їм коштів. Коли отримувала заробітну плату вмісті з [PERSON], та розписувалась про отримання нею коштів у відомостях і ніяких суперечок між нею та хазяйкою щодо якось заборгованості або невиплати не виникало. Заробітна плата виплачувалась постійно кожного місяця і у встановленому розмірі. Свідок [PERSON] також в судовому засіданні пояснила, що вона працювала згідно трудового договору від 12.11.2012 року по 06 серпня 2014 року , а потім з 07 серпня 2014 року по 07.10.2014 року продавцем непродовольчих товарів, на підтвердження в судовому засіданні були представлені копії зареєстрованих договорів ( а.с.3-4 том. 2).Працювала в магазині «[INFO]» з [PERSON]. Час виконання робіт був установлений в договорі згідно графіку з 08.00 год. до 17.00 год. з обіднею перервою з 12.00 год. до 13.00 год., вихідні дні надаються у суботу і неділю, також надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю двадцять чотири календарні дні. Тривалість робочого часу не перевищується встановленого графіку роботи в договорі. Якщо працюють в святковий день, то допускається за згодою працівника і компенсується згідно законодавства. Раз у дві неділі у них в магазині проводилась ревізія переобліку товару. За результатами ревізії вони отримували належну їм заробітну плату два рази на місяць, яку виплачувала [PERSON], про що особисто розписувались постійно у відомостях особисто про отримання належних їм коштів. Коли отримували заробітну плату, [PERSON] розписувалась про отримання нею коштів у відомостях і ніяких зауважень щодо можливої заборгованості або неналежної невиплати по заробітній платі не виникало. Заробітна плата виплачувалась постійно кожного місяця і у встановленому розмірі. Крім того, пояснила, що [PERSON] 25. 03. 2014 року не працювала, а за отриманням заробітної плати прийшла через неділю і отримала її ,про що розписалася у платіжній відомості. [PERSON] до 10 лютого 2013 року і після 25.03.2014 року не працювала без укладення трудового договору з [PERSON] У судовому засіданні свідок [PERSON], на яку посилається позивачка для підтвердження своїх вимог, пояснила, що вона мешкає поряд з магазином квітів, в якому бачила, коли гуляла з внуком, або поверталася з дачної дільниці продавця [PERSON], також іноді бачила і іншу дівчину. З ранку до вечора працювали і бачила іноді як до 19. 00 годин магазин був відчинений. Бачила як [PERSON] працювала і в святкові і вихідні дні. Щодо не оплати праці позивачці [PERSON] в понадурочний, вихідний, святковий час слід зазначити наступне. Перевіркою Територіальної Державної інспекції України з питань праці, згідно до табелів обліку використання робочого часу працівників за період роботи [PERSON] лютий 2013 р. - березень 2014 р. встановлено, що 8 березня, 30 квітня, 8 травня, 27 червня,23 серпня, 31 грудня 2013 року,6 січня,7 березня 2014 року відпрацьовано 8-годинні робочі дні ( а.с 138-155). В порушення вимог ч. 1 ст. 53 КЗпП України, де зазначено, що напередодні святкових і неробочих днів тривалість роботи працівників, крім працівників, зазначених у статті 51 цього Кодексу, скорочується на одну годину при п»ятиденному робочому тижні, тривалість роботи [PERSON] напередодні святкових днів не скорочена на одну годину. Відповідно з частиною третьою статті 67 КЗпП у випадку, коли святковий або неробочий день ( ст. 73 КЗпП) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого. Тому за графіком п»ятиденного робочого тижня з вихідними днями у суботу та неділю у 2013 році вихідний день у неділю 5 травня має бути перенесений на понеділок 6 травня. В табелі обліку використання робочого часу працівників за травень 2013 року [PERSON] 6 травня 2013року було відпрацьовано 8 годин. Стаття 72 КЗпП України передбачає, що робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Згідно зі ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день ( частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі. Відповідно до ст. 50 вказаного Кодексу нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Крім цього, ч. 1 ст. 106 КЗпП України встановлено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. В ході проведення відносно фізичної особи-підприємця [PERSON] перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 20-01-441/1124, в період з 08 липня 2014 року по 09 липня 2014 року та відповідно до листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 09.07.2014року було встановлено, що за період з лютого 2013 року по березень 2014 року працівником [PERSON] було відпрацьовано: у лютому 2013 року -160 годин , при нормі 159; у квітні 2013 року -176 годин, при нормі 175 годин ; у травні 2013 року -160 годин, при нормі 151 годин; у червні 2013 року -144 годин, при нормі 143;у липні 2013 року-184 годин, при нормі 184 ; у серпні 2013 року -168 годин, при нормі 167 годин; у вересні 2013 року -168 годин, при нормі 168 годин;у жовтні 2013 року -184 годин, при нормі 184; у листопаді 2013 року-168 годин, при нормі 168;у грудні 2013 року-176 годин, при нормі 175; у січні 2014 року-168 годин, при нормі 167 годин. Тобто, загальна тривалість роботи працівника [PERSON] за вказаний період в надурочний час становить 15 годин, за які , як було встановлено перевіркою Територіальної державної інспекції з питань оплати праці у Харківській області оплата праці не була проведена ( а. с. 15-16,114-127,138-154). Відповідно до Закону України « Про Державний бюджет в 2013році» мінімальна погодинна заробітна плата складала з 1 січня 6 гривень 88 копійок, а з 1 грудня - 7 гривень 30 копійок. Отже, враховуючи норми діючого законодавства приведені вище і перевірки Територіальної державної інспекції з питань оплати праці у Харківській області та доданих до неї матеріалів, встановлено, що у березні 2013 року [PERSON] понаднормово відпрацьована 1 година ( 6 грн. 88 коп. х 2 ), що складає в подвійному розмірі годинної ставки 13,76 грн.; - в квітні 2013 року понаднормово відпрацьована 1 година ( 6 грн. 88 коп. х 2) = 13,76 грн.; - в травні 2013 року понаднормово відпрацьовано 9 годин ( 6 грн. 88 коп. х 9 = 61,92 грн. х 2) = 123,84 грн.; - в червні 2013 року 1 година( 6 грн. 88 коп. х 2)= 13,76 грн.; - в серпні 2013 року 1 година ( 6 грн. 88 коп. х 2)= 13,76грн; - в грудні 2013 року 1 година (7 грн. 30 коп. х 2= 14,60грн; - в січні 2014 року 1 година (7 грн. 30 коп. х 2= 14,60грн.. Таким чином, за погодинною системою оплати праці за роботу в надурочний час, яка оплачується в подвійному розмірі годинної ставки на користь позивачки [PERSON] з відповідачки [PERSON] підлягають стягненню 208 грн. 08 коп.. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник зобов»язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, відповідно до статті 83 вказаного Кодексу у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей і ця норма, як було встановлено актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області була порушена відповідачкою. Згідно розрахункової відомості за березень 2014 року [PERSON] не нарахована компенсація за дні невикористаної відпустки за період з 10.02.2014 року до моменту звільнення. Згідно ст. 24 Закону України « Про відпустки», із змінами, внесеними згідно із Законами за № 121-VIII ( 121-19 ) від 15.01.2015 визначено, що під час звільнення працівника йому виплачують грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки. Кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівнику, розраховується за механізмом згідно листа Міністерства праці та соціальної політики від 24.06.2011 року № 208/13/116-11. Як було встановлено у судовому засіданні і не оспорюється відповідачкою та матеріалами справи, [PERSON] при звільненні не була виплачена компенсація за відпрацьований час за період 11.02.2014 року по 25.03. 2014 року, що становить три календарних дні. Щоб розрахувати розмір компенсації за невикористану відпустку ,розраховується середньоденна заробітна плата робітника за розрахунковий період та помножити її на кількість днів невикористаної відпустки. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».За місяць березень по листопад 2013 року включно сума нарахованої [PERSON] заробітної плати складала 1147,00 грн., щомісячно, з грудня 2013 року по лютий 2014 року складала 1218,00 грн., щомісячно, разом 13 977,00 грн., тобто виходячи з такого розрахунку, наданого спеціалістом-бухгалтером: 13 977,00 грн. : 355( днів в році за вирахуванням святкових днів) х 3 компенсація за невикористані дні відпустки складає 118,12 грн., яку необхідно стягнути з відповідачки. Згідно статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому сум власник повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає розмір орган, який виносить рішення по суті спору. Розрахунок середньої заробітної плати в даному випадку визначається на підставі п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»,абзац пункту 4 із змінами внесеними згідно Постанови КМ « 1398(1398-99-п) від 30.07.1999,№ 1266 (1266-2001-п) від 26.09.2001,в якому визначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового ( місячного)окладу. Згідно акту перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування у 2014 році та припису № 20-01-441/1124-1068 від 09 липня 2014 року було встановлено, що в порушення частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводились не в день звільнення ( а. с. 139-145) . Відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою ( а.с.11,246), який було розірвано між сторонами [PERSON] і [PERSON] та знято з реєстрації у Державній службі зайнятості 25.03.2014 року, а розрахунок, як було встановлено у суді, по заробітній платі з позивачкою був проведений відповідачкою [PERSON] не в день звільнення, а тільки 04.04.2014 року, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 6 за березень 2014 року. Крім того, згідно розрахункової відомості за березень 2014 року [PERSON] не нарахована компенсація за дні невикористаної відпустки за період з 10.02.2014 року до моменту звільнення(а.с.141,154).Компенсація за невикористану відпустку і понаднормові не виплачені і на даний час. Як вбачається із п.2.2. Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року за статтею 47 Кодексу, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, слід зазначити наступне, враховуючи, що позивачка в своєму позові просить стягнути середній заробіток за час затримки, уточнивши свої позовні вимоги, по грудень 2014 року, однак, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з того, що проведеною перевіркою Територіальною державною інспекцією з питань оплати праці у Харківській області від 09 липня 2014 року щодо додержання законодавства про працю, за результатами якої були виявлені вказані вище порушення та виписано припис ФО-П [PERSON], відповідачка [PERSON] перед виплатою зазначених вище сум, письмово повідомила [PERSON] про нараховані їй суми, належні при звільненні, направивши їй листа, і який позивачка отримала 09.08.2014 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення ( а. с. 249, оборот сторінки вказаного аркушу ), крім того, ці обставини також не заперечувались у судовому засіданні самою позивачкою та її представником, але [PERSON] з власної ініціативи не отримала належні їй кошти, пояснивши, що не стала їх отримувати , так як на розгляді в суді знаходився її цивільний позов про порушення трудових прав, тобто повний розрахунок і до цього часу з позивачкою не був проведений не з вини відповідачки, а тому підлягає стягненню середній заробіток за час затримки по 09.08. 2014 року . Отже ,сума виплати згідно розрахунку спеціаліста складає з 26.03.2014 року по 31.03.2014 року - 1218,00 грн. : 20 ( кількість робочих днів в березні, визначених згідно листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 « Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік»)х 4 ( кількість робочих днів з 26.03.2014 року по 31.03.2014 року) становить 243,60 грн. З 01.04.2014 року по 04.04.2014 року - 1218,00 грн.: 21 ( робочі дні в квітні) х4 ( кількість робочих днів з 01.04.2014 року по 04.04.2014 року і 04.04.2014 року повністю виплата позивачці заробітної плати за березень 2014 року)= 232,00 грн., тобто 243,60 грн. + 232,00 грн. складає 475,60грн. З 05.04.2014 року по 30.04.2014 року-1218,00 грн. :21 ( робочих днів в квітні ) х 17 ( кількість робочих днів з 05.04.2014 року по 30.04.2014 року = 986,00 грн. У травні 2014 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1218,00 грн., в червні 2014 року -1218,00 грн., липні 2014 року -1218,00 грн.. З 01.08.2014 року по 09. 08.2014 року 1218,00 грн. : 20 ( робочих днів в серпні) х 6 ( кількість робочих днів з 01.08.2014 року по 09.08.2014 року ) = 365,40 грн. Всього 986,00 +1218,00 + 1218,00 + 1218,00 + 365,40 виплата позивачці середнього заробітку за час затримки становить 5005грн.40 коп. + 475,60 грн. = 5 481 грн. В задоволенні позову в іншій частині, суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю вимог. Відносно стягнення моральної шкоди з відповідачки, то слід зазначити наступне. Відповідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла, за наявності її вини. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди ,оскільки вина є підставою для відшкодування, інших обставин ,які мають істотне значення. При визначенні відшкодування, враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди « № 4 від 31.03.1995 р. ,відповідно до вимог ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Натомість суду не було доведено факт, що є обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України, отримання позивачкою моральної шкоди, також в чому полягала моральна шкода, якими доказами вона підтверджується, з яких міркувань виходила [PERSON], визначаючи розмір шкоди. Щодо приписів ст. 233 КЗпП України, в якій визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивачка дізналася про порушення своїх трудових прав тільки з перевірки Територіальної Державної інспекції України з питань праці у Харківській області 09.07.2014 року, а до цього після звільнення зверталася 03 квітня 2014р. зі скаргою до прокуратури, яку було пере направлено 14.04.2014 року до Територіальної державної інспекції з питань оплати праці, подала до суду цивільний позов 30.07.2014 року, суд вважає, що позивачка звернулася в межах встановленого строку за захистом свого порушенного права до суду . Судовий збір підлягає стягненню на користь держави з відповідачки [PERSON] на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial