Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Михайлівський», ТОВ «Фінансова комапнія Фагор» та прохає визнати недійсним умову кредитного договору № 200377847, який був укладений між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» 9 листопада 2015 року, щодо сплати щомісяця комісії в розмірі 593 грн 84 коп. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 9 листопада 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Михайлівський» був укладений кредитний договір № 200377847, відповідно до якого банк брав на себе зобов»язання надати їй у кредит грошові кошти в сумі 14 883 грн 25 коп зі сплатою процентів у розмірі 0,001% річних. Крім того, вказаним договором визначено, що щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,99 % від загальної суми кредиту, а одноразова комісія за видачу кредиту 1,5%. У подальшому ПАТ «Банк Михайлівський» був укладений договір факторингу з ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда», а потім з ТОВ «Фінансова компанія «Фагор», до якої перейшло право вимоги за кредитним договором. Скориставшись її правовою необізнаністю, ПАТ «Банк Михайлівський» до умов кредитного договору було включено умову про сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 593 грн 84 коп щомісяця. Вважає, що комісія банку за обслуговування кредиту не може вважатися витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором, а такі умови кредитного договору порушують її права як споживача фінансових послуг. Тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] (а.с. 22) в судове засідання не з»явилася, надала нзаяву з проханням розглядати справу без її участі. У вказаній заяві представник позивача зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує (а.с. 77). Відповідачі ПАТ «Банк Михайлівський», ТОВ «Фінансова комапнія «Фагор» в судове засідання повторно не з»явилися, в той час як вони належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 74-76, 78-80), про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за відсутності їх представників до суду не надходило. Оскільки дотримані всі, передбачені ч. 1 ст. 224 ЦПК України вимоги, суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановлено, що 9 листопада 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Михайлівський» був укладений кредитний договір № 200377847 (а.с. 5,6) За умовами кредитного договору ПАТ «Банк Михайлівський» брав на себе зобов»язання надати [PERSON] у кредит грошові кошти в сумі 14 883 грн 25 коп. Визначено, що строк кредиту становить 1096 днів - з 9 листопада 2015 року до 9 листопада 2018 року. Розмір процентної ставки за кредитом визначений у 0,001% річних. Крім того вказаним кредитним договором передбачено, що щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості з 1 місяця дії кредитного договору і до закінчення строку його дії становить 3,99 % від загальної суми кредиту (а.с. 6). Відповідно до графіку платежів, [PERSON] зобовязана була щомісяця сплачувати ПАТ «Банк Михайлівський» 414 грн 16 коп в рахунок погашення основної суми кредиту, 593 грн 84 коп комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а також плату за підтвердження проведення платежів та стану заборгованості за допомогою послуги смс-сервіс в розмірі 12 грн 00 коп. Крім того [PERSON] зобов»язана була одноразово сплатити комісію за видачу кредиту в розмірі 223 грн 25 коп та плату за надання довідки про відсутність кредитної заборгованості в розмірі 50 грн 00 коп. [PERSON] зобов»язана була вносити платіж, визначений Графіком погашення заборгованості за кредитним договором до 9 числа кожного міяця (а.с. 5). 19 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» був укладений договір факторингу № 1905 та до ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200377847 від 9 листопада 2015 року (а.с. 7). У подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» за договором факторингу № 1 від 20 травня 2016 року передала право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200377847 від 9 листопада 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» (а.с. 7). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору № 200377847 від 9 листопада 2015 року, який був укладений між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON], банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв»язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладання, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, встановивши у кредитному договорі умову про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним (Правова позиція Верховного Суду України викладена у Постанові №234/169/15-ц). Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved