Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом в інтересах [PERSON] до Відділу Держгеокадастру у Казанківському районі Миколаївської області та Казанківської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження Казанківської РДА, в якому, з урахуванням наданих уточнень від 17.08.2017 року остаточно просила суд: - визнати незаконним та скасувати розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 537 від 19.06.2005 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельні паї загальною площею 13,72 га на території Казанківської селищної ради [PERSON]; - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 19.06.2005 року № 537, яким посвідчується право власності [PERSON] на земельні ділянки [NUMBER] з кадастровим номером [NUMBER] площею 6,72 га та [NUMBER] з кадастровим номером [NUMBER] площею 7,00 га, цільове призначення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, який зареєстрований 13.10.2005 року за № 010507600049; - скасувати запис № 010507600049 від 13.10.2005 року в Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 6,72 га та [NUMBER] з кадастровим номером [NUMBER] площею 7,00 га, цільове призначення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області; - зобов'язати Відділ Держгеокадастру у Казанківському районі Миколаївської області повернути [PERSON] оригінал Сертифікату, серія [NUMBER], на право на земельну частку (пай) розміром 7,2 га в умовах кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та оригінал Сертифікату серія [NUMBER] на право на земельну частку (пай) розміром 7,2 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Згідно уточнених в судовому засіданні вимог, представник позивача просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 537 від 19.06.2003 посилаючись на допущену описку в уточненій позовній заяві в даті вказаного розпорядження. Також, представник позивача просила скасувати запис № 010501600048 від 13.10.2005 року зроблений в Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю. Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що [PERSON] (далі по тексту - позивач) на підставі Сертифікатів (серії [NUMBER] та серії [NUMBER]) отримав право на земельні частки (паї) розміром 7,2 га кожна в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості). На підставі розпорядження Казанківської райдержадміністрації від 19.06.2003 року № 537 на ім'я позивача було складено Державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.10.2005 року серії [NUMBER] розташованої в межах Казанківської селищної ради, Казанківського району, Миколаївської області для товарного сільськогосподарського виробництва, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010501600049. Оскільки позивач не звертався до органу місцевого самоврядування із заявою про приватизацію земельних паїв, не звертався із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності, то Державний акт він вважає таким, що був виготовлений поза межами його волевиявлення та містить не вірну площу земельної ділянки, загальна площа якої дорівнює 13,72 га, в той час, як згідно Сертифікатів на право на земельну частку (пай) визначено загальний розмір земельних паїв 14,4 га в умовах кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Ухвалою суду від 28.03.2017 року провадження у справі було відкрито. Ухвалами суду від 27.04.2017 року та від 05.07.2017 року було витребувано від Казанківської держадміністрації (далі по тексту - відповідач 2) та відділу Держгеокадастру у Казанківському районі Миколаївської області (далі по тексту - відповідач 1) документи. Ухвалою суду від 29.08.2017 року було призначено судово - почеркознавчу експертизу, предметом якої було встановити справжність підпису позивача в Книзі записів про отримання державного акту на земельні паї. Ухвалою суду від 26.06.2018 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні, позивач та його представники позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач 1 явку до суду свого представника не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений завчасно та належним чином. Відзиву чи заперечень проти позовних вимог не надав. Відповідач 2 явку до суду свого представника не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений завчасно та належним чином. Відзиву чи заперечень проти позовних вимог не надав. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в новій редакції, справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З огляду на вищевикладене, подальший розгляд даної справи судом проведено за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Суд, дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників позивача, проаналізувавши матеріали справи та докази подані сторонами встановив наступне. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 08.08.1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Згідно з абз. 3 п. 1 вказаного Указу передбачено, що визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Як вбачається із дослідженої судом копії справи про паювання земель колективної власності КСП ім. Леніна, позивач був внесений до списку членів КСП за порядковим номером 359 та в результаті розпаювання отримав право на земельну частку (пай) площею 7,2 га на підставі рішення Казанківської райдержадміністрації від 30.05.1996 року № 216-р, що підтверджується Сертифікатом серії [NUMBER] від 06.06.1996 року. Крім того, на підставі договору дарування від 29.02.2000 року, позивач отримав в дар право на земельну частку (пай) площею 7,2 га, згідно Сертифікату серії [NUMBER] виданого 06.06.1996 року. Досліджена судом копія технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, розроблена на підставі договору б/н від 2004 року за замовленням ТОВ «Відродження», вказує, що до списку осіб на виділення земельної ділянки в натурі в приватну власність було включено й позивача (порядковий номер земельної ділянки 293-294). На підставі розпорядження Казанківської райдержадміністрації від 19.06.2003 року № 537 на ім'я позивача було складено Державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.10.2005 року серії [NUMBER] розташованої в межах Казанківської селищної ради, Казанківського району, Миколаївської області для товарного сільськогосподарського виробництва, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010501600048, кадастровий номер земельної ділянки за [NUMBER] визначено за номером [NUMBER], а земельної ділянки за [NUMBER] визначено за номером [NUMBER]. Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності його волевиявлення на виділення земельної ділянки в натурі та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, суд враховує наступні норми законодавства. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. До того ж, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України, - недійсним. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам на праві колективної власності визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Так, з огляду на ст. 3 вказаного закону, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Також було передбачено, що у разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Отже, з наведених норм законодавства вбачається, що власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), повинні були подавати до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Також законом було визначено можливість подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства, у зв'язку з чим відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймала рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Проте, досліджуючи матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відсутності заяви позивача про виділення його земельних часток (паїв) в натурі. Будь-яких належних та допустимих доказів щодо підстав включення позивача до списку осіб на виділення земельної ділянки в натурі та складання Державного акту від відповідачів судом не отримано. Досліджуючи Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13 жовтня 2005 року, судом встановлено наявність виправлень щодо дати та номеру розпорядження, на підставі якого було затверджено технічну документацію та складено такий акт. Так, відповідно до встановлених виправлень, вбачається, що Державний акт було видано на підставі розпорядження Казанківської райдержадміністрації від 09.10.2003 року № 537-р, номер реєстрації Державного акту в Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею визначено як: 010501600049. В той же час, як вбачається з листа Казанківської районної державної адміністрації від 10.04.2017 року № 01-18/4/447 розпорядження райдержадміністрації від 19.06.2003 року № 537-р не стосується земельних відносин. На вимогу суду, відповідачем - 2 було надано розпорядження Казанківської райдержадміністрації від 19.06.2003 року № 533-р, де судом встановлено, що зміст та предмет наведеного рішення відповідача 2 не стосується затвердження технічної документації позивача та видачі Державного акту останньому. Згідно з отриманими від відповідача 1 копією та оригіналом Книги записів державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку фізичних осіб (лист від 11.07.2017 року № 269/113-17), судом встановлено наявність підпису позивача в графі 18 «Державний акт на право власності на земельну ділянку видано власнику» «Підпис» та реєстрацію Державного акту за № 010501600048. Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.03.2018 року № 18242/17-32/18243/17-33, встановлено, що підпис від імені позивача, що міститься в графі «підпис» у рядку за № 49 на аркуші 000003 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, виконаний іншою особою з наслідуванням підпису позивача. Таким чином, судом встановлено відсутність розпорядження райдержадміністрації на підставі якого було складено Державний акт на ім'я позивача, різні реєстраційні записи щодо земельної ділянки, відсутність обставин, що вказують про бажання позивача отримати земельні частки (пай) в натурі та встановлено, що Державний акт ним отримано не було, що з урахуванням оскарження позивачем визначеного йому розміру земельної ділянки в натурі, дає підстави суду для визнання відсутності підстав для виділення земельної ділянки позивачу в натурі та видачу Державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом підстави. Вирішуючи заявлені позовні вимоги позивачем, суд керується наступним. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст. 55). Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. З огляду на наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд з метою захисту прав та інтересів позивача вимушений констатувати, що розпорядження 19.06.2003 року № 537-р згідно якого нібито було затверджено технічну документацію та видано на ім'я позивача Державний акт не існує, а отже визнання його недійсним не відновить порушені права та інтереси позивачу. Суд враховує, що цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо можливості відновлення порушених прав та інтересів позивачу шляхом задоволення позовної заяви в частині визнання Державного акту недійсним та скасування його державної реєстрації. Що стосується вимоги про зобов'язання відповідача 1 повернути позивачу оригінал Сертифікату, серії [NUMBER], на право на земельну частку (пай) розміром 7,2 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та оригінал Сертифікату серії [NUMBER] на право на земельну частку (пай) розміром 7,2 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), то підстав для цього судом не встановлено, оскільки, вчинити дії особа має тоді, коли існують неправомірні перешкоди такому поверненню. Без вчинення неправомірних дій відповідачем 1 право особи не може бути порушеним, а відтак і відновленим в суді. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що звернувшись до суду, позивач сплатив суму судового збору в розмірі 2560,00 грн. за чотири немайнові вимоги, з яких дві позовні вимоги судом задоволено. Крім того, позивачем були понесені витрати на проведення експертизи в розмірі 3342,60 грн. Отже, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується ч.2 ст.141 ЦПК України пропорційно розподіляючи судові витрати відповідно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial