Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про визнання недійсним та скасування наказу №10 від 26.05.2017 року Про звільнення [PERSON]; поновлення на роботі на посаді провідного інженера-технолога ВТП та МТЗ Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 26.05.2017 року; стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення 150 000,00 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що вона з 07.08.1967 року працювала в Івано-Франківському обласному державному обєднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на різних посадах, остання провідний інженер-технолог відділу технологічної політики. Згідно наказу № 10 від 26.05.2017 року ліквідатор [PERSON] звільнив її на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Однак на вимогу позивачки їй не видано на руки копію наказу про звільнення, не ознайомлено зі змістом наказу під особистий підпис, та в день звільнення не виплачено жодних сум, що належать позивачці від підприємства по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги. На підставі наведеного просила суд визнати недійсним та скасувати наказ №10 від 26.05.2017 року Про звільнення [PERSON]; поновити її на роботі на посаді провідного інженера-технолога ВТП та МТЗ Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 26.05.2017 року; стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути 150 000,00 грн. моральної шкодиу. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.04.2019 року позовні вимоги [PERSON] до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі на посаді провідного інженера-технолога ВТП та МТЗ Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 26.05.2017 року, залишено без розгляду. Позивачка в судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду заяву,\~ про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просила позовні вимоги до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі на посаді провідного інженера-технолога ВТП та МТЗ Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 26.05.2017 року залишити без розгляду. Провести розгляд справи про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 38 873,39 грн. та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с.55). Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.43, 54). З урахуванням думки позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3\~ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами\~ст.43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із копії трудової книжки заповненої 09.08.1967 року, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним обєднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 07.08.1967 року та 26.05.2017 року була звільнена з займаної посади згідно п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України, на підставі Наказу №10 від 26.05.2017 року (а.с. 5). Що стосується позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказу №10 від 26.05.2017 року Про звільнення [PERSON] та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, то вони до задоволення не підлягають, так як є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі на посаді провідного інженера-технолога ВТП та МТЗ Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 26.05.2017 року, яку ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.04.2019 року залишено без розгляду. Суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Ч. 1\~ст. 115 КЗпП України\~та ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі копії розрахункового листка [PERSON] за травень 2017 року, судом встановлено, що в день звільнення позивачці в порушення\~ст.116 КЗпП України\~не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1\~ст.117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100\~(з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав суду довідки про отриманий позивачкою дохід за 2017 рік, суд бере до уваги суми доходу позивачки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.13-15) за березень та квітень 2017 року, оскільки в дані два місяці позивачкою було відпрацьовано всі робочі дні (травень 2017 року - звільнення) та визначає середньомісячну зарплату позивачки у розмірі 4 901,01 грн. (4 772,99 грн. за березень 2017 р. + 5 029,04 грн. за квітень 2017 р. = 9 802,03 грн. : 2), а середньоденна зарплата становить 239,07 грн. (9 802,03 грн. : 41 робочий день). При цьому тривалість робочого часу визначена листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік». А тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день винесення судового рішення) за період з 26.05.2017 року по 15.04.2019 року у розмірі 113 080 грн. 11 коп., виходячи з наступного розрахунку (239,07 грн. х 473 робочих дні). Згідно наданого позивачкою копії розрахункового листка за травень 2017 р. судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивачки становить 38 873,39 грн. До цієї суми враховані заборгованість по зарплаті, компенсація за 97 днів невикористаної відпустки у розмірі 13 767,21 грн., індексація зарплати\~ в розмірі 174,19 грн. (а.с.16). Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 38 873,39 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 113 080 грн. 11 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Відповідно до вимог\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачка оцінює свої моральні страждання в 150 000 грн., але достатніх доказів для висновку суду про такий розмір завданої їй моральної шкоди суду не надала. З урахуванням вимог розумності, справедливості, вини відповідача у невиплаті позивачці заробітної плати та проведенні повного розрахунку в день звільнення, частковим визнання представником відповідача розміру моральної шкоди, доказів та пояснень позивачки наданих на підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 грн. Згідно положень\~ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообовязкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.\~40, 115, 116,\~117,\~233 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,

Outcome: approved