Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаської області, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 грудня 2011 року померла її баба [PERSON] 28 квітня 2004 року вона склала заповіт відповідно до якого, будинковолодіння, майно в ньому та земельну ділянку по вул. Мартиненка, 25 в с. Березняки Смілянського району заповіла [PERSON], а земельну ділянку розміром 3,71 га та майновий пай, що знаходиться частково в спільній власності в ДСП «Агрокомплекс» та ТОВ «ЧМК» с. Березняки Смілянського району Черкаської області [PERSON] [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] переоформила та отримала свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв, але юридично не переоформив. 2 серпня 2015 року [PERSON], який є її батьком, помер. Після його смерті залишилась спадщина, яка складається з прийнятого після смерті [PERSON], але юридично не переоформленого майна, а саме, домоволодіння №25 по вул. Мартиненка в с. Березняки Смілянського району Черкаської області та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,1710 га, розташованої по вул. Мартиненка, 25 в с. Березняки Смілянського району Черкаської області. Державним нотаріусом їй відмовлено в оформленні права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння №25 по вул. Мартиненка в с. Березняки Смілянського району, а тому вона змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на домоволодіння №25 по вул. Мартиненка в с. Березняки Смілянського району Черкаської області та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,1710 га, розташованої по вул. Мартиненка, 25 в с. Березняки Смілянського району Черкаської області. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник Березняківської сільської ради в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав до суду заяву в якій справу просить розглянути без участі представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала та просила визнати право власності на спірне майно за позивачем, [PERSON] після смерті її матері [PERSON] та брата, [PERSON] Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. 18 грудня 2011 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР №182091, виданого Березняківською сільською радою Смілянського району Черкаської області 20 грудня 2011 року (а.с.5). 2 серпня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР №258732, виданого виконавчим комітетом Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаської області 3 серпня 2015 року(а.с.6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаської області №1172 від 2 грудня 2016 року власником будинковолодіння по вул. Мартиненка, 25 в с. Березняки Смілянського району Черкаської області є [PERSON] На день її смерті в будинковолодінні був зареєстрований та проживав [PERSON]С.(а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЯК №672242, яке зареєстроване Березняківською сільською радою Смілянського району Черкаської області та видане 5 вересня 1970 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про народження серії ІІІ-СР №357694, яке зареєстроване відділом ЗАГС Смілянського міськвиконкому Черкаської області та виданого 23 січня 1992 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно з свідоцтвом про шлюб серії 1-ФП №074112 зареєстрованого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції та виданого 22 липня 2011 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Тягур» (а.с.14). Як вбачається із заповіту, посвідченого секретарем Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаської області 28 квітня 2004 року, який на день смерті не змінений та не скасований, [PERSON] належне їй будинковолодіння, майно в ньому та земельну ділянку по вул. Мартиненка, 25 в с. Березняки Смілянського району заповіла [PERSON], а земельну ділянку розміром 3,71 га та майновий пай, що знаходиться частково в спільній власності в ДСП «Агрокомплекс» та ТОВ «ЧМК» с. Березняки Смілянського району Черкаської області, [PERSON]В.(а.с.12). Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №750184 від 22 червня 2010 року власником земельної ділянки площею 0, 1710 га, яка розташована в с. Березняки Смілянського району Черкаської області вул. Мартиненка, 25 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд є [PERSON] (а.с.15). Із оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи №223/2012 після смерті [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] 3 грудня 2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] (а.с. 53, 76, 78). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особа яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обовязки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Постановою від 21 лютого 2017 року державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння №25 по вул. Мартиненка в с. Березняки Смілянського району Черкаської області в звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с.94). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може предявити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст.128 ЦК в ред. 1963 року право власності (право оперативного управління) виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за №157/6445(з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на житловий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. За таких обставин суд вважає доведеними позивачем та представником позивача обставини щодо належності на праві приватної власності будинку №25 по вул. Мартиненка в с. Березняки Смілянського району Черкаської області, спадкодавцю [PERSON] на підставі записів в погосподарській книзі №2, що вбачається із довідки виконавчого комітету Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаської області №1172 від 2 грудня 2016 року. Окрім того, частиною 1 ст. 377 ЦК України визначено, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частини 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 вбачається, відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку №25 по вул.Мартиненка в с. Березняки Смілянського району належить [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №750184 від 22 червня 2010 року. Відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої(головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено законом або договором. З врахуванням вищенаведеного суд вважає за можливе задовольнити також позовну вимогу в частині визнання за позивачем права власності на надвірні споруди, а також на земельну ділянку, оскільки такі пов'язані спільним призначенням з спірним будинком та є його приналежністю. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved