Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій вказує, що 29 липня 1990 року вона уклала шлюб з відповідачем в даній справі. Неповнолітніх дітей, народжених у шлюбі , немає. Спільне майно вони поділять добровільно. Фактично шлюб розпався, вони з відповідачем протягом останнього року не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства та спільно не проживають. Вони втратили взаємні почуття один до одного, взаємоповагу, тому немає сенсу в продовженні та збереженні даного шлюбу. Причиною розірвання їхніх відносин стало те, що вони не могли знайти взаєморозуміння стосовно багатьох важливих питань щодо спільного проживання. У них різні характери та погляди на життя і різні плани щодо майбутнього. Примирення уже неможливе. Просить розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить розірвати шлюб. Пояснила, що вони з чоловіком вже більше року не підтримують шлюбних відносин, втратили почуття, примирення між ними неможливе. Відповідач [PERSON] в судові засідання 26.02.2020 р., 25.06.2020 р. не з`явився, хоч про слухання справи повідомлений в установленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило. За таких обставин у відповідності до ст.280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, вважає за можливе позов задоволити, виходячи з наступного. 29 липня 1990 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.3). Неповнолітніх дітей у сторін немає. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а тому суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суму сплаченого позивачем при подачі заяви судового збору суд стягує з відповідача.

Outcome: approved