Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 15.08.2000 року між нею, її чоловіком [PERSON] та [PERSON] на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість-2000» був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В подальшому на підставі рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.04.2003 року №472 надано дозвіл на переведення названої квартири у нежиле приміщення для розташування об'єкту торгівлі. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини до П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори. Проте, постановою державного нотаріуса П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Коваленко Н.В. їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з підстав ненадання спадкоємцем до нотаріальної контори належним чином оформленого правовстановлюючого документу на спадкове майно та зазначено про те, що договором купівлі-продажу від 15.08.2000 року не були визначені частки у спільній власності. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2017 року по цивільній справі № 487/6389/16-ц визнано дійсним договір купівлі-продажу № 1-61 від 15.08.2000 року квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], зареєстрований Універсальною товарною біржею «Миколаївська нерухомість - 2000». Однак, визнаний дійсним договір не визначає часток у праві власності позивача та померлого, що унеможливлює прийняття спадщини позивачем. Посилаючись на викладене, позивач просила визначити частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] - по 1/2 частки за нею та [PERSON], а також визнати за нею право власності на 1/2 частку цієї, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа надала суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. 15.08.2000 року на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість-2000» між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири № 1-61, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який зареєстровано КП «ММБТІ», реєстраційний напис від 23.08.2000 року, реєстровий № 18483. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.04.2003 року №472 (п.п. 1.26, 2.26 рішення) [PERSON], [PERSON] надано дозвіл на переведення жилих приміщень квартири [ADDRESS] у нежилі для розташування об'єкту торгівлі - магазину продовольчих товарів. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.02.2016 року серії [NUMBER], виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частки на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 18.11.2016 року позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка до П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори. Проте, постановою державного нотаріуса П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Коваленко Н.В. їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з підстав ненадання спадкоємцем до нотаріальної контори належним чином оформленого правовстановлюючого документу на спадкове майно. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2017 року по цивільній справі № 487/6389/16-ц визнано дійсним договір купівлі-продажу № 1-61 від 15.08.2000 року квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], зареєстрований Універсальною товарною біржею «Миколаївська нерухомість - 2000». Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з роз'ясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше визначено домовленістю між ними. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved