Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 70736,56 грн., на відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн., витрати на правову допомогу - 10 000 грн.. В обґрунтування позову посилалася на те, що 08.07.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Daewoo Nexia, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та Пежо 206, державний реєстраційний номер [NUMBER] під її керуванням. 24.03.2016 року постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Від зіткнення з автомобілем відповідача, майну позивача завдані значні збитки. Розмір матеріальної шкоди підтверджується звітом № 496/1 від 22.04.2016 року суб'єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON], в якому встановлено, що вартість матеріальних збитків завданого власнику автомобіля Пежо 206, пошкодженого внаслідок ДТП 08.07.2015 року складає 120 736,56 грн.. За заявою позивачки від 28.03.2016 року ПрАТ «Страхова компанія «Аско-Медсервіс» на підставі Полісу №АІ/3410013, за яким застраховано цивільно-правову відповідальність [PERSON], виплачено частину матеріальної шкоди в розмірі 50 000 грн., яка обумовлена лімітом відповідальності. Крім того, внаслідок ДТП, позивачка вказувала, що отримала ушкодження обличчя, колінного суглоба, отримала політравму, відповідно до приписів лікаря вона вимушена була значний час лікуватися, відновлювати своє здоров'я та зовнішній вигляд, тому вважає, що дії [PERSON] спричинили їй фізичних та моральних страждань. Крім того, транспортний засіб, як зазначено у позові, необхідний позивачці для пересуванням містом у робочих цілях, однак після ДТП її автомобіль фактично знищено, адже вартість ремонту перевищує вартість самого автомобіля. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримала позовні вимоги, просивши про їх задоволення. Відповідач у судове засідання не з'явився, проте присутній його представник в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачу страховою компанією «Аско-Медсервіс» від 04.07.2016 року виплачено страхове відшкодування за шкоду, завдану майну у розмірі 50 000 грн., а компенсація за завдану моральну шкоду не сплачувалася, що підтверджує відсутність доказів завдання шкоди. Крім того, у звіті № 496/1 від 22.04.2016 року встановлено, що вартість матеріальних збитків завдано власнику автомобіля Пежо 206, пошкодженого внаслідок ДТП 08.07.2015 року - 120736,56 грн.. Позивачем не враховано, що при визначені розміру завданої майнової шкоди, залишкова (утилізаційна) вартість пошкодженого автомобіля, який залишився у володінні позивача. Навіть при повному знищені транспортного засобу залишаються придатні до подальшої експлуатації агрегати, вузли, деталі, які є справними і мають свою ціну та їх можна демонтувати і реалізувати для подальшої експлуатації. З цього випливає, що вартість придатних залишків - це реальна ціна автомобіля в пошкодженому вигляді, враховуючи деталі, які можуть бути реалізовані з урахуванням витрат та їх демонтаж, зберігання і продаж. Вартість придатних залишків це ціна придатних до роботи деталей та частин, що були у користуванні, з якої відраховані витрати на демонтаж, пов'язаний з реалізацією. Пошкоджені автомобілі при ДТП та деталі, які не можуть бути реалізовані, підлягають розрахунку в якості металобрухту. Також в запереченнях зазначалося, що незважаючи на те, що постановою суду [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, позивач перевищувала встановлену ПДР України швидкість руху. Про можливе перевищення швидкості зазначає у своєму висновку експерт. Тобто, тяжкості наслідків ДТП сприяла протиправна поведінка позивача, яка виразилася у перевищенні швидкості руху. На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, та представників сторін, а також надані сторонами докази у їх сукупності, що містяться в матеріалах цивільної справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Так, 08 липня 2015 року, о 14 годині, [PERSON], керуючи автомобілем Daewoo Nexia, державний реєстраційний номер [NUMBER], в районі будинку № 269 по проспекту Московському в м. Харкові, виконуючи маневр поворот ліворуч, на порушення вимог п. 10.1, 10.3, 10.4 ПДР України, не впевнився, що це буде небезпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю Пежо 206, державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався позаду у попутному напрямку по крайній лівій смузі, на яку мав намір перестроїтись, внаслідок чого сталася ДТП та були пошкоджені транспортні засоби. Постановою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.03.2016 року встановлено наявність у діях водія [PERSON] порушень Правил дорожнього руху України, які знаходились у причинному зв'язку з вищезазначеною дорожньо-транспортною пригодою. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з положень ст. 61 ЦПК України, яка передбачає постанову суду у справі про адміністративне правопорушення як підставу звільнення від доказування, суд вважає встановленим, що шкоду майну позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 27 травня 2013 року завдано з вини відповідача. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частина 1 ст. 1188 ЦК України передбачає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Необхідно зауважити, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс 15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підставі, що цивільно - правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач має відшкодувати позивачу шкоду, завдану йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно звіту № 496 від 22.04.2016 року вартість поновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля Пежо 206, державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 74485,18 грн., вартість матеріальної шкоди - 120736,56 грн.. Страховою компанією «Аско-Медсевіс» сплачено на користь [PERSON] страхове відшкодування в сумі 50 000 грн.. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 13658 від 19.07.2017 року ринкова вартість пошкодженого автомобіля Пежо 206, держаний номер [NUMBER] у результаті ДТП від 08.07.2015 року по цінам дійсним на момент проведення експертизи складає 50 109,62 грн. Величина матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля Пежо 206, державний номер [NUMBER], приймається у розмірі його ринкової вартості по цінам дійсним на момент проведення експертизи у результаті ДТП (08.07.2015), складає 133305,81 грн.. Таким чином, при встановленні розміру завданої позивачу матеріальної шкоди суд виходить з того, що власнику транспортного засобу відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Проте, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення суми збитку, вказаної [PERSON] у позовних вимогах в сумі 70 736,56 грн.. Доводи представника відповідача, що [PERSON] під час ДТП, що сталася 08.07.2015 року перевищувала швидкість руху, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Що стосується вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, пошкоджено майно позивача - належний їй автомобіль, також позивач отримала тілесні ушкодження, що підтверджується консультативним висновком лікаря - спеціаліста (а.с.26). Таким чином, суд вважає, що з вини відповідача позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв'язку з тілесними ушкодженнями та пошкодженням її майна, зміни її життєвого укладу в результаті позбавлення позивача можливості користуватися транспортним засобом. При визначенні судом розміру відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд виходить з вимог розумності та справедливості та враховує обставини, викладені вище. Розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд оцінює в сумі 5 000 грн. Що стосується витрат на правову допомогу, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. До складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Понесені сторонами судові витрати підлягають розподілу між ними за правилами, встановленими ст. 88 ЦПК України. Граничний розмір таких витрат встановлений законом. При цьому положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчені про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Витрати на правову допомогу повинні бути підтверджені документально. Тому інші засоби доказування цих обставин, крім письмових, є недопустимими. Тобто, на підтвердження витрат позивача на правову допомогу суду не надано жодних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, а також не надано акту виконаних робіт при наданні правової допомоги позивачу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази повинні бути належними та допустимим, відповідно до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]. Питання про розподіл понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial