Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, який в подальшому уточнила та просить визнати припиненим право постійного користування Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова земельною ділянкою площею 0,319 га. із кадастровим номером 4610136600:04:007:0022, на якій розміщена придбана [PERSON] будівля [ADDRESS] , а також просить визнати право користування [PERSON] земельною ділянкою площею 0,319 га. із кадастровим номером 4610136600:04:007:0022, на якій розміщена придбана нею будівля [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, укладеного 29.12.2009 року між Державною акціонерною компанією «Національна мережа аукціонних центрів», що діяла від свого імені та в інтересах Міністерства оборони України та [PERSON] , набула право власності на 92/100 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , а саме: №№5; 6; 7; 9; 10; 11, загальною площею 291,2 кв.м. Після продажу вказаного об`єкту нерухомого майна, у власності Міністерства оборони України залишилося 8/100 частини будівлі №14, площею 26,9 кв.м, яка являла собою сходову клітку та приміщення площею близько 7 кв.м, яку в подальшому у зв`язку із її непридатним станом було списано та демонтовано. Відтак, позивач зазначає, що являється єдиним власником вказаної будівлі. Земельна ділянка, на якій знаходиться будівля [ADDRESS] на праві власності Львівській обласній державній адміністрації та перебуває у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова.Враховуючи необхідність оформлення права користування земельною ділянкою, для обслуговування належного позивачу приміщення на [ADDRESS] [PERSON] звернулась до Львівської обласної державної адміністрації із відповідною заявою. Однак, питання не було вирішене, у зв`язку із відсутністю з боку відповідача, як землекористувача заяви про добровільну відмову від права користування зазначеною земельною ділянкою. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.03.2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 06.04.2020 року на адресу Галицького районного суду м.Львова надійшов відзив на позовну заяву від Львівської обласної державної адміністрації, у якому представник просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема зазначила, що Львівська облдержадміністрація не відмовляла в укладенні договору оренди земельної ділянки позивачу та ніяким чином не порушувала її права, а лише повідомила про те, що такий договір оренди може бути укладений після припинення права постійного користування земельною ділянкою Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова. Окрім того, [PERSON] повідомила, що КЕВ м. Львова не звертався до Львівської обласної державної адміністрації із листом (зверненням) щодо припинення права постійного користування. 08.04.2020 року та 15.06.2020 року на адресу Галицького районного суду м.Львова надійшов відзив на позовну заяву від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, відповідно до якого відповідач заперечує з приводу задоволення позовних вимог.\~Зокрема зазначив, що до військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, відповідно до цього порядку, відбувається внаслідок прийняття Міноборони відповідного рішення про вилучення майна з оперативного управління військових частин з метою безоплатної передачі його до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.З моменту надання спірної земельної ділянки в користування Квартирно- експлуатаційного відділу м. Львова і до сьогоднішнього дня спірна земельна ділянка постійно знаходилась у володінні і користуванні військових частин і організацій сфери управління Міністерства оборони України, рішення щодо відмови від землекористування чи надання згоди на її вилучення ні Міністерство оборони України як власник, ні Квартирно- експлуатаційний відділ м. Львова не надавали, така надалі за Законом відноситься до земель оборони, і, відтак, саме Міністерство оборони України в розумінні вимог ст. 80 ЗК України є органом державної влади який реалізує право власності Держави на відповідну землю, тобто є її власником. Відтак, зазначає, що вирішення питання стосовно припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою можливе виключно після прийняття відповідного правового рішення Міністерством оборони України. Окрім того, представник відповідача зазначив, що ст. 92 Земельного кодексу України визначає коло суб`єктів, які можуть набути право постійного користування землею, і фізичні особи (громадяни) в це коло не входять. Відтак, просить відмовити у задоволенні позову. 15.06.2020 року від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерства оборони України надійшли пояснення щодо позову, у яких зазначили, що позов вважають необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.06.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, зіславшись на обставини та факти, викладені у позовній заяві. Просив позов задоволити у повному обсязі, з врахуванням уточнених позовних вимог. Представник відповідачав судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Представники третіх осіб в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі продажу, укладеного 29.12.2009 року між Державною акціонерною компанією «Національна мережа аукціонних центрів», що діяла від свого імені та в інтересах Міністерства оборони України та [PERSON] , позивач набула право власності на 92/100 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , а саме: №№5; 6; 7; 9; 10; 11, загальною площею 291,2 кв.м. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195428971 від 30.12.2019 року вбачається, що нежитлова будівля за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно відомостей з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку вбачається, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності Львівській обласній державній адміністрації та перебуває у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова. Заступник голови Львівської обласної державної адміністрації Холод Ю. листом №ЗВГ-ВИХ/0/20 від 29.01.2020 року повідомив [PERSON] про неможливість укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4610136600:04:007:0022 без припинення права постійного користування нею Квартирно-експлуатаційним відділом міста Львова. Як вбачається із листа начальника КЕВ міста Львова Гуменюка В. №424 від 03.02.2020 року, квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова не заперечує проти передачі в оренду Львівською обласною державною адміністрацією земельної ділянки з кадастровим номером 4610136600:04:007:0022 власнику розташованого на ній об`єкта нерухомого майна, однак рекомендував [PERSON] для вирішення питання щодо відмови від користування вказаною земельною ділянкою звернутися на адресу Міністерства оборони України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступного висновку. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. В силу положень ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 34 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключною компетенцією міської ради є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Виходячи з положень\~статті 12 Земельного кодексу України\~та п. 34 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях. Відповідно до ч. 3\~ст. 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Офіційне визнання і підтвердження державою фактів припинення речових прав на нерухоме майно забезпечується шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі поданих документів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 12 жовтня 2016 року по справі № 6-2225цс16, за змістом\~ст.377 Цивільного кодексу, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно з\~ст.120 Земельного кодексу України\~при переході права власності на будівлю та споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування\~на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на неї визначається відповідно до договору оренди ділянки. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень\~ст.120 Земельного кодексу України\~в поєднанні з нормою\~ст.125 Земельного кодексу України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти. Крім того, п. «е» ч.1\~ст.141 Земельного кодексу України\~передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1\~ст.120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Системний аналіз спірних правовідносин дає змогу суду дійти висновку, що до власника нежитлових приміщень, що за адресою: [ADDRESS] , автоматично перейшло право користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 120 Земельного кодексу\~України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до\~ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Тобто з аналізу вищезазначених норм випливає, що законодавець прямо пов`язує момент набуття права власності на нерухомість новим власником із моментом припинення землекористувачем права користування земельною ділянкою під нерухомістю. При цьому, відповідно до ч. 1 та ч. 5\~ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Ця норма прямо кореспондується зі\~ст. 141 ЗК України, яка чітко вказує на те, що набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, розташовані на земельній ділянці, є підставою для припинення права користування земельною ділянкою, а не фактом припинення такого права. Вищий господарський суд України у своїй постанові від 15 березня 2012 у справі № 6/82/5022-1391/2011 зазначає, що виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності або укладання договору оренди земельної ділянки, що випливає з положень\~ст. 377 Цивільного кодексу України,\~ст. 120 Земельного кодексу України. Крім того, право користування земельною ділянкою, на якій перебуває нерухомість, переходить до набувача об`єктів нерухомості винятково за умови, що в момент їх відчуження у попереднього власника згідно з вимогами земельного законодавства таке право було належним чином засвідчено. Колегія суддів Вищого господарського суду України у своїй постанові від 15 квітня 2015 у справі № 28/5005/5627/2012 на підтвердження висловленої вище думки також зазначає, що відповідно до\~ст. 377 Цивільного кодексу\~та\~ст. 120 Земельного кодексу України\~у разі набуття права власності на будинок, споруду, що перебуває на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому самому обсязі, що був у попереднього землекористувача. Однак при цьому договір оренди земельної ділянки попереднього власника нерухомого майна не припиняється автоматично, а новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на себе у встановленому чинним законодавством порядку. Колегія суддів судової палати у цивільних справа Верховного Суду України у своїй постанові від 12.10.2019 року по справі № №6-2225цс16 дійшла висновку, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, яким припинив права користування юридичної особи на земельну ділянку правильно застував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Аналіз зазначеної судової практики свідчить по те, що суди висловили таку позицію: у зв`язку з переходом права власності на будинок до нового власника цей факт є підставою для припинення права користування земельною ділянкою попереднім землекористувачем і до нового власника переходить право користування земельною ділянкою під будинком. Однак, право користування земельною ділянкою попереднього користувача слід припинити та набути (переоформити) власником будинку у встановленому законом порядку. Окрім того, станом на час укладення договору купівлі-продажу військового майна\~Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»не\~містив регулювання щодо особливостей зміни правового режиму земельних ділянок, на яких розташовані реалізовані об`єкти нерухомого військового майна; натомість з 22 грудня 2011 року\~статтю 6 цього Закону\~доповнено частиною третьою, за якою відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку на час укладення договору купівлі-продажу військового майна від 29.12.2009 року припинялося з підстав, наведених у\~статті 140 ЗК України\~(у відповідній редакції) зокрема, відчуження земельної ділянки за рішенням власника. Підстави припинення права користування земельною ділянкою на час укладення зазначеного вище договору були визначені\~статтею 141 ЗК України\~(у відповідній редакції). Правовідносини, які виникли у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу військового майна від 29.12.2009 року, не належали до сфери діяльності Кабінету Міністрів Українив галузі земельних відносин, оскільки не вимагали здійснення Кабінетом Міністрів України розпорядження земельною ділянкою, розташованою під придбаним об`єктом нерухомості, для набуття права на неї юридичною особою приватного права або фізичною особою. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, які належали до військового майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України\~саме в силу правочину з придбання військового майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель. Окрім того,\~стаття 92 ЗК України\~обмежує коло осіб, які можуть бути постійними користувачами земельних ділянок. Якщо віддати перевагу приписам статей\~92,\~140,\~141\~142\~ЗК України перед загальними правилами про перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівель і споруд, то при переході будівлі чи споруди до власника - юридичної особи приватного права чи фізичної особи, право на таку земельну ділянку до нового власника не перейде. Водночас уповноважений у відповідних правовідносинах орган буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості, якщо права на цю ділянку належать попередньому власнику чи постійному землекористувачу, без їх відмови від земельної ділянки, чим порушується принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №910/18560/16, висловленими в постанові від 04.12.2018 року. Як вбачається зі змісту\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Оскільки позовні вимоги задоволено, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

Outcome: approved