Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що наказом ДП «УКРЕКОРЕСУРСИ» від 08.06.2015 року №194-К позивача було звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників. На день звільнення відповідач розрахунок не зробив, мотивуючи відсутністю коштів на підприємстві. Адміністрація ДП «УКРЕКОРЕСУРСИ» відмовила позивачу в наданні довідки про заборгованість із виплати заробітної плати, проте підприємство надало розрахунковий листок за червень 2015 року в якому вбачається наявність заборгованості з виплати заробітної плати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надав до суду письмові заперечення, згідно яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В запереченнях поданих до суду, відповідач вказав, що позивач з 17.06.2015 року по 20.08.2015 року працювала на посаді головного фахівця юридичного департаменту ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировинною. ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировинною в повному обсязі було нараховано належну заробітну плату та інші передбачені законодавством виплати. Однак, у зв'язку із арештом у квітні 2015 року спеціального рахунку підприємства, відкритого в Державному казначействі України з якого безпосередньо здійснюється виплата заробітної плати працівникам підприємства та обов'язкові платежі до бюджету, виплати з даного рахунку не проводилися. У квітні-червні 2015 року на підприємстві відбулося масове вивільнення працівників із займаних посад, тобто позивач знав, що підприємство перебуває у скрутному становищі, яке може привести до затримки виплати заробітної плати. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.02.2014 року [PERSON] була прийнята на посаду заступника начальника Обласного управління «Кіровоградекоресурси» ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. 22.04.2014 року [PERSON] була переведена на посаду начальника Обласного управління «Кіровоградекоресурси» ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. Наказом ДП «УКРЕКОРЕСУРСИ» від 08.06.2015 року №194-К позивача було звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників. На день звільнення відповідач розрахунок не зробив, мотивуючи відсутністю коштів на підприємстві. Відповідно до розрахункового листа №34/1 від 15.06.2015 року за червень 2015 року виданого на ім'я [PERSON] заборгованість підприємства перед працівником на кінець місяця становить 12 985,96 грн. Згідно довідки №2 від 15.06.2015 року виданої відповідачемсередньоденна заробітна плата [PERSON] становить 168,62 грн.. Відповідно до частини першої статті 3, частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі тих, що виникли із трудових відносин. Працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Результат аналізу наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені вРішенні Конституційного Суду України від22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Також п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до довідки про середню заробітну плату №2 від 15.06.2015 року за квітень 2015 року - заробітна плата складає 4 928,74 грн., за травень 2015 року - 4 706,56 грн.. Виходячи із вищезазначеного, середньоденний заробіток складає: (4 928,74 грн. + 4 706,56 грн. ) : 39 ( 21 робочий день у квітні та 18 робочих днів у травні) = 247,05 грн. (розмір середньоденної заробітної плати). Відповідно до додатку до листа №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року виданого Міністерством соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік загальна кількість робочих днів за період часу з 15.06.2015 року по 31.12.2015 року становить 141 робочий день. Згідно до додатку до листа №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 року виданого Міністерством соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік загальна кількість робочих днів за період часу з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року становить 251 робочий день. Відповідно до додатку до листа №11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 року виданого Міністерством соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік загальна кількість робочих днів за період часу з 01.01.2017 року по 16.08.2017 року становить 154 робочі дні. А тому загальна кількість робочих днів за період часу з 15.06.2015 року по 16.08.2017 року становить 546 днів. Отже, можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі складає 247,05 грн. * 546 робочих днів = 134 889,30 грн., з них: за червень 2015 року - 2 470,5 грн.; за липень 2015 року - 5 682,15 грн.; за серпень 2015 року - 4 941 грн.; за вересень 2015 року - 5 435,1 грн.; за жовтень 2015 року - 5 435,1 грн.; за листопад 2015 року - 5 188,05 грн.; за грудень 2015 року - 5 682,15 грн.; за січень 2016 року - 4 693,95 грн.; за лютий 2016 року - 5 188,05 грн.; за березень 2016 року - 5 435,1 грн.; за квітень 2016 року - 5 188,05 грн.; за травень 2016 року - 4 693,95 грн.; за червень 2016 року - 4 941 грн.; за липень 2016 року - 5 188,05 грн.; за серпень 2016 року - 5 435,1 грн.; за вересень 2016 року - 5 435,1 грн.; за жовтень 2016 року - 4 941 грн.; за листопад 2016 року - 5 435,1 грн.; за грудень 2016 року - 5 435,1 грн.; за січень 2017 року - 4 941 грн.; за лютий 2017 року - 4 941 грн.; за березень 2017 року - 5 435,1 грн.; за квітень 2017 року - 4 693,95 грн.; за травень 2017 року - 4 941 грн.; за червень 2017 року - 4 941 грн.; за липень 2017 року - 5 188,05 грн.; за серпень 2017 року - 2 964,6 грн. Статтями 23 та 1167 ЦК Україна визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується незалежно від майнової шкоди. Виходячи з положень ст. 23 ЦК України слід зазначити, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, частково знайшли свого підтвердження, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що даний спір підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial