Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка позов мотивувала тим, що вона проживає за адресою [ADDRESS] з народження. Після смерті її матері шість спадкоємців по закону отримали частки у спадковому майні. Договором дарування від 17.02.2018 її племінниця [PERSON] , її мати [PERSON] , брати [PERSON] та [PERSON] подарували їй свої частки. Таким чином, 2/3 частини вказаного будинку належать їй, а 1/3 частина з окремим входом належить її рідній сестрі [PERSON] . Відповідач була зареєстрована як співвласниця будинку, але ніколи в ньому не проживала і не проживає вже близько десяти років, перешкод з її боку відповідачу для проживання не чинилось, щодо виписки з будинку відповідач ніяких дій не проводить. Просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.04.2021 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву та розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивачки та позивачка в судовому засіданні поданий позов підтримали та просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Відповідачка у судовому засіданні позов визнала, не заперечує проти задоволення позову, про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею 2/3 частки будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку, ним не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, участі в його утриманні не приймає, її речі у квартирі відсутні, що було підтверджено самою [PERSON] в судовому засіданні. Згідно довідки начальника відділу з блаустрою, роботи з ОСН та взаємодії з правоохоронними органами виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 29.03.2021 №795 у вказаному будинку зареєстровані: позивач [PERSON] , 1955 року народження та її племінниця [PERSON] , 1992 року народження (а.с.9). Згідно ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За правилами ст. 150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу ). Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позову, те, що відповідачка [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] більше десяти років, належні заходи по утриманню майна не вживає, що перешкоджає позивачці у здійсненні прав щодо її майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: approved