Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заробітної плати, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року у ФОП [PERSON] на посаді продавець. Наказом №6/К про звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України її було звільнено з 25.09.2017 року. Вона мала намір звільнитись за власним бажанням, про що повідомила [PERSON], їй було відмовлено. Натомість 19.10.2017 року їй була надіслана поштою нова трудова книжка, платіжна відомість, відповідь на її заяву від 13.09.2017 року, копію наказу про звільнення №6/К від 22.09.2017 року та акт проведення перевірки дотримання умов трудового договору від 22.09.2017 року. Під час даної перевірки вона не була присутня, яким чином вона проводилась та хто її проводив вона не знає. З даним актом вона не ознайомлювалась, а тому не могла відмовиттись від його підписання. Звертала увагу, що до складу комісії, яка проводила перевірки, входить донька [PERSON] [PERSON] Зі звільненням вона не згодна, вважає його незаконним. Підстав для її звільненя не було, в чому полягає втрата довіря до неї, не розуміє. Незаконним звільненням їй завдано моральної шкоди. На підставі викладеного, позивача [PERSON] прохає визнати дії відповідача щодо її звільнення незаконними, скасувати наказ №6/К від 22.09.2017 року про звільнення з роботи, поновити її на роботі, стягнути з [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2775,70 грн., стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі 8000,00 грн., стягнути компенсацію за невикористану відпустку 2755,00 грн. та стягнути заробітну плату за вересень 2017 року в сумі 3200,00 грн. Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 12.01.2018 року [PERSON] прохала суд стягнути з [PERSON] на її користь заробітну плату в розмірі 17171 грн., оскільки вона перебуває у вимушеному прогулі 110 днів з 25.09.2017 року по 12.01.2018 року. У заяві про збільшення позовних вимог від 21.02.2018 року [PERSON] зазначила, що після вивчення відзиву на її позовну заяву їй стало відомо, що з лютого 2017 року відповідачка, без її згоди, перевела її на 0,5 ставки продавця, хоча умови її праці не змінились вона працювала по 42 години на тиждень, а заробітна плата зменшилась. На підставі вищевикладеного позивачка [PERSON] прохала суд стягнути з [PERSON] на її користь недоотриману заробітну плату з лютого 2017 року по вересень 2017 року у розмірі 12810,06 грн., визнати дані дії відповідача незаконними. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити, обгрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог пояснивши, що звільнення позивача проведено згідно закону. Відповідно до наказу про відпустку позивачу [PERSON] було надано 19.07.2017 року відпустку тривалістю 12 днів, згідно відомості виплачено 980,17 грн. за цей період, інші 12 днів надати не має підстав, оскільки вона пропрацювала не повний рік. Заробітна плата виплачена згідно відомості 25.09.2017 року в сумі 1123,57 грн. За липень 2017 року позивачу перераховано 1779,63 грн. Щодо заяви про збільшення позовних вимог від 21.02.2018 року заперечує, оскільки заробітна плата [PERSON] була нарахована вірно. 12.01.2018 року відповідачем [PERSON] до суду надано відзив на позовну заяву [PERSON], згідно якого вона позовні вимоги не визнає, прохає відмовити в їх задоволенні, пояснила, що [PERSON] працювала продавцем у її власному магазині з 13.12.2016 року, звільнена з роботи відповідно п. 2 ст. 41 КЗпП України з 25.09.2017 року, в день звільнення з нею проведено повний розрахунок, що підтверджується її особистим підписом у платіжній відомості на видачу розрахункових. З 01.02.2017 р. [PERSON] працювала 0,5 ставки з посадовим окладом 1600 грн. на місяць. Позивачці було надано щорічну відпустку тривалістю 12 днів з 24.07.2017 р. по 04.08.2017 р., за яку відповідно платіжної відомості від 23.07.2017 р. вона отримала 980,17 грн., що підтверджується її особистим підписом у платіжній відомості на видачу відпускних. 22.09.2017 р. нею було проведено первірку дотримання [PERSON] умов трудового договору, бути присутньою під час перевірки позивачка відмовилась, та з цього дня не виходила більше на роботу. В результаті перевірки було виявлено ведення [PERSON] „боргової книги, відповідно до якої покупцям відпускався товар без грошей, а сума боргу записувалась до книги, в результаті чого їй нанесені значні збитки. За результатами перевірки складено акт, від ознайомлення з яким [PERSON] відмовилась, який в подальшому направлений їй поштою. Наказом №6/к від 22.09.2017 р. [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України з 25.09.2017 року в результаті втрати довіри до неї, як до працівника, який обслуговує грошові, товарні цінності, та зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Від отримання документів про звільнення (трудової книжки, наказу) [PERSON] відмовилась, а 13.10.2017 р. направила на її адресу заяву про звільнення її з роботи за згодою сторін. Після чого 17.10.2017 р. всі документи про звільнення було направлено на адресу [PERSON] поштою. Сума збитків на 11.01.2018 року становить 18121,13 грн. Вона звернулась до Лубенського ВП з заявою про проведення перевірки за даними обставинами, та отримано висновок Лубенського ВП від 27.12.2017 року, пояснення продавця [PERSON], мешканців села, які дійсно брали у її магазині товар у борг у [PERSON], що підтверджує її дії, внаслідок яких вона втратила до неї довіру та звільнила її з роботи. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно наказу про прийняття на роботу ФОП [PERSON] №9/К від 08.12.2016 року прийнято [PERSON] на роботу на посаду продавця з 13.12.2016 року, на підставі її заяви. Між [PERSON] та [PERSON] 13.12.2016 року було укладено трудовий договір. Відповідно наказу про затвердження графіку відпусток працівників ФОП [PERSON] №6 від 30.12.2016 р. затверджено графік відпусток на 2017 рік, продавця [PERSON] надати щорічну основну відпустку за 2017 рік з 24.07.2017 року по 04.08.2017 року. Наказом про затвердження штатного розпису ФОП [PERSON] №2 від 30.01.2017 року затверджено штатний розпис для працівників, з 01.02.2017 року [PERSON] проводити нарахування заробітної плати згідно штатного розпису та табелю обліку робочого часу. Відповідно штатного розпису на 01.02.2017 року ФОП [PERSON], що додається до наказу №2 від 30.01.2017 року, посадовий оклад [PERSON] становить 1600,00 грн., що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-7 на [PERSON] Наказом №5/К від 19.07.2017 року [PERSON] надано щорічну відпустку терміном 12 днів з 24.07.2017 року по 04.08.2017 року, згідно графіку відпусток працівників ФОП [PERSON] [PERSON] видані відпускні в розмірі 980,17 грн., що підтверджується платіжною відомістю на видачу відпускних за 2017 рік, отримання даних коштів підтверджується особистим підписом позивачки [PERSON] Комісією в складі голови комісії - [PERSON] та членів комісії: [PERSON] та [PERSON] складено акт про проведення перевірки дотримання умов трудового договору від 22.09.2017 року, в результаті перевірки виявлено грубе порушення виконання [PERSON] своїх трудових обовязків, а саме було виявлено „боргову книгу відповідно до якої покупцям продавцем відпускався товар без грошей, а сума боргу записувалась у вказану книгу, в акті зазначено, що вказаними діями відповідача нанесено матеріальних збитків [PERSON] в розмірі 65 335,00 грн. Крім того, 22.09.2017 року вищевказаною комісією складено інший акт про відмову від надання пояснень, згідно якого продавець [PERSON] відмовилась від надання пояснень з приводу виявлення порушень при перевірці стану дотримання умов трудового договору від 13.12.2016 року складеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], а саме щодо ведення боргової книги та надання товарів покупцям без грошових коштів. Наказом №6/К від 22.09.2017 року [PERSON] звільнено з посади продавця з 25.09.2017 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. [PERSON] 25.09.2017 року видані розрахункові в розмірі 1123,57 грн., що підтверджується платіжною відомістю на видачу розрахункових 2017 року, отримання даних коштів підтверджується особистим підписом позивачки [PERSON] [PERSON] 13.10.2017 року звернулась до [PERSON] з заявою, в якій прохала звільнити її з роботи з 24.09.2017 року за угодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України, на що 17.10.2017 року отримала лист від [PERSON] щодо звільнення її з роботи відповідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, за виявлені перевіркою порушення, а саме ведення нею боргової книги, чим завдано значної матеріальної шкоди. До даного листа [PERSON] додала трудову книжку, наказ про звільнення та розрахунок, згідно опису вкладення у цінний лист на імя [PERSON], які отримані позивачкою 21.10.2017 року про що свідчить підпис [PERSON] у поштовому повідомленні. Згідно довідки ФОП [PERSON] №3 від 01.12.2017 року, [PERSON] дійсно працювала в ФОП [PERSON], заборгованість з заробітної плати відсутня. Посадовий оклад [PERSON], яка працювала у ФОП [PERSON] з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року, становив: на 01.12.2016 року - 1700 грн., на 01.01.2017 року - 3200 грн., на 01.02.2017 року 1600 грн., згідно довідки про місячну та середню заробітні плати від 01.02.2018 р. та штатних розписів ФОП [PERSON] на 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.02.2017 року. 27.12.2017 року Лубенським ВП ГУНП в Полтавській області надано висновок про результати розгляду по зверненню [PERSON], яким встановлено, що з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року у ФОП [PERSON] в магазині в с. Вовчик Лубенського району працювала продавцем [PERSON], під час проведення інвентаризації 22.09.2017 року була виявлена нестача грошових коштів. Під час опитування іншого продавця [PERSON] та мешканців с. Вовчик стало відомо, що [PERSON] в магазині, що належить [PERSON], відпускала товар в борг записуючи суми до борговою книги, дані кошти в подальшому повертались покупцями. [PERSON] надавати пояснення відмовилась. Дані обставини підтверджуються письмовими поясненнями мешканців с. Вовчик Лубенського району: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], продавця [PERSON] та борговою книгою. Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з товарними цінностями). Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Судом встановлено, що позивач [PERSON] займала посаду продавця, яка безпосередньо пов'язана з обслуговуванням грошових та товарних цінностей. Крім того, винні дії позивачки під час виконання посадових обов'язків встановлені перевіркою дотримання умов трудового договору та зафіксовані у акті від 22.09.2017 року. На підставі даної перевірки та акту відповідач [PERSON] дійшла висновку, що порушення трудових обов'язків [PERSON], а саме ведення боргової книги, не дають можливості в подальшому довірити їй роботу з коштами. Отже, видаючи наказ про звільнення [PERSON] з роботи у зв'язку з учиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір'я до неї як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), [PERSON] діяла відповідно до вимог чинного трудового законодавства. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне. Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України «Про відпустки». Відповідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Ч. 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Як вже зазначалося, позивачу [PERSON] згідно наказу ФОП [PERSON] №5/К від 19.07.2017 року надавалась щорічна відпустка тривалість 12 днів з 24.07.2017 року по 04.08.2017 року за 2017 рік. Згідно ст. 6 ЗУ „Про відпустки щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Як встановлено судом позивач [PERSON] пропрацювала на посаді продавця не повний робочий рік з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року, а тому мала право на частину щорічної відпустки, яка їй була надана у повному обсязі та виплачені відпускні в розмірі 980,17 грн., що підтверджується матеріалами справи і поясненнями сторін. За таких підстав позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з [PERSON] недоотриманої заробітної плати з лютого 2017 року по вересень 2017 року у розмірі 12810,06 грн., що виникла через переведення її з лютого 2017 року, без її згоди, на 0,5 ставки продавця, та визнання даних дій відповідача незаконними, суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Наказом ФОП [PERSON] №2 від 30 січня 2017 року затверджено штатний розпис для працівників, [PERSON] з 01.02.2017 року проводилось нарахування заробітної плати згідно штатного розпису та табелю обліку робочого часу. Згідно штатного розпису на 01.02.2017 року ФОП [PERSON] посадовий оклад [PERSON] становить 1600,00 грн.. Відповідно ст 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем [PERSON] не доведено порушення відповідачем [PERSON] її законних прав, тому суд ввважає за необхідне відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди з підстав невстановлення порушення відповідачем законних прав позивача. Суд вважає, що, оскільки відсутні підстави для визнання звільнення позивача незаконними та її поновлення на роботі, то не має також і підстав для задоволення похідних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed