Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати шлюб із відповідачем та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання в розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення сином 23-х років за умови продовження навчання. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати в сумі 1758,00 грн., які складаються судового збору у сумі 908,00 грн. та витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 850,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 19.11.1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають чотирьох дітей, з яких один син є неповнолітнім. Протягом останніх трьох років відносини між нею та відповідачем стали погіршуватися через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та розбіжності поглядів на сімейні відносини. Із квітня 2021 року відповідач залишив сім`ю, сторони стали проживати окремо. Вважає, що примирення та збереження сім`ї неможливе, тому просить шлюб розірвати. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні, та повнолітнього [PERSON] , який навчається в Іллінецькому державному аграрному коледжі на денній державній формі навчання на ІІІ курсі, термін навчання з 01.09.2018 по 01.07.2022. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Добровільно згоди про подальше утримання дітей між сторонами не досягнуто. Позивач зазначила, що відповідач є працездатним, його стан здоров`я та матеріальне становище не перешкоджають виконанню обов`язку щодо утримання дітей. Позивач подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнав повністю. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому приймається судом. \~Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 листопада 1994 року виконавчим комітетом Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 16, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (а.с. 9). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Сімейного кодексу України. Статями 51 Конституції України та 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. За приписами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи вбачається, що внаслідок непорозумінь шлюб існує формально, сім`я розпалась, подальше її збереження є неможливим, оскільки сторони не проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, за строк наданий судом, подружжя не примирились, що є підставою для розірвання шлюбу. Беручи до уваги те, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, оскільки позивач виявила бажання розірвати шлюб з відповідачем, а відповідач проти цього не заперечує, суд вважає, що вказана позовна вимога підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи бажання позивача, суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Разом з тим, судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 13). Дитина проживає з матір`ю, що підтверджується довідкою Теплицької селищної ради (а.с. 16). Статтею 180\~СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно\~ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15\~СК України\~вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідач, будучи батьком неповнолітньої дитини, зобов`язаний здійснювати її утримання до досягнення нею повноліття, що відповідає положенням\~ст. 51 Конституції України\~та\~ст. 180 СК України. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, його тяжкого матеріального становища, докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Також судом встановлено, що сторони по справі є батьками повнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 14). [PERSON] навчається в Іллінецькому державному аграрному коледжі на денній державній формі навчання, на ІІІ курсі, термін навчання з 01.09.2018 по 01.07.2022 (а.с. 15). Згідно ч. 1, 3\~ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Частиною 1\~ст. 200 СК України\~передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього\~Кодексу. У п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу. Враховуючи, що утримання дитини є рівною мірою обов`язком обох батьків і витрати на період продовження її навчання не мають бути важким тягарем лише для одного з батьків, тому враховуючи викладене, суд визначає розмір аліментів, який має бути стягнутий з нього, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до закінчення повнолітнім сином навчання у зазначеному навчальному закладі. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1\~ст. 191 СК України). При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу, сплаченого позивачем при поданні позову та за позовною вимогою про стягнення аліментів з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена позивач при зверненні до суду. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат також відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Встановлено, що 08.07.2021 між [PERSON] та адвокатом Панченко Д.І. укладено договір про надання правничої допомоги. Пунктом 3.1 договору надання правничої допомоги встановлено, що вартість послуг за даним договором складає 850,00 грн. На підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 850,00 грн. Позивачем надано квитанцію № 4 від 13.07.2021. Таким чином позивачем підтверджено належними доказами понесення нею витрат на правову допомогу у розмірі 850,00 грн., а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved