Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що 03.09.2009 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області, [PERSON] Відповідно до п.1 умов договору позивач передала безоплатно у власність відповідача, належну їй 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, що розташований по вул.Жовтнева, 70 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області. Одночасно з даним договором посвідчувався договір дарування земельної ділянки, площею 0,1977 га, на якій розташований предмет договору. Після цього відповідач стала власником вищевказаного будинковолодіння і цей договір був зареєстрований в паперовому реєстрі прав власності на нерухоме майно, який вівся структурним підрозділами Гніванського КП ВООБТІ. Укладанню договору передувало те, що відповідач обіцяла допомогу у веденні позивачці господарства; в догляді за позивачкою, оскільки вона є людиною похилого віку та її сином - інвалідом дитинства. Спочатку, до укладання договору дарування така допомога дійсно була, а через деякий час після оформлення договору відповідачка перестала надавати допомогу. Відповідачка лише обробляла город позивачки та забирала всі продукти собі. По даний час основний догляд позивачки та її сина інваліда здійснює працівник служби соціального захисту населення, [PERSON], більше ніхто не доглядає позивачку. З моменту дарування вищевказаного будинку позивачка залишилась у ньому проживати, сама доглядає сина та утримує будинок, заборгованості по утриманню немає. При посвідченні договору дарування позивачка не читала текст договору, а цей договір прочитала їй відповідач. Коли укладала договір з відповідачем, то позивачка вважала, що відповідач буде постійно надавати їй допомогу, і тільки на даний час позивачка знає, що існує ще такий вид договору, як договір довічного утримання. Будучи юридично неграмотною позивачка не знала про існування іншого виду договору, а вважала, що даруючи будинок та маючи усну домовленість з відповідачем про постійний догляд за позивачкою, вона реалізує своє право на отримання такого догляду. Позивачка вважає, що укладаючи договір дарування вона фактично діяла під впливом помилки, адже насправді хотіла укласти договір довічного утримання, але про цей вид договору на час укладання договору дарування їй ніхто не пояснив. Якби позивачка знала, що будуть такі наслідки, як на даний час, то ніколи не погодилася б переоформити своє будинковолодіння на користь відповідачки. Вона вважала, що її право власності не буде порушене, що до часу смерті за нею буде забезпечений догляд зі сторони відповідачки, а тому згодилася укласти договір дарування. Формування внутрішньої волі позивачки відбулася під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. При укладенні договору дарування позивачка діяла під впливом помилки. В цивільному праві правочини, вчинені внаслідок обману, помилки або під впливом тяжкої обставини, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. З позовом про визнання правочину недійсним може звернутися будь-яка особа, права якої зачіпаються вчиненням цього правочину. Позивачку слід вважати особою, яка діяла під впливом помилки. Отже, недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину, дефекти (недотримання ) форми, дефекти субєктного складу, дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Вважає, що цей договір дарування не може вважатися чинним, оскільки він не відповідає волі та волевиявленню позивачки дефект волі особи, яка вчиняла правочин. Просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що був посвідчений 03.09.2009 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області. [PERSON] (реєстровий № 1110) між [PERSON] та [PERSON], щодо будинковолодіння яке розташовано по вул..Жовтнева,70 в с.Селище Тиврівського району Вінницької області. 17.05.2016 р. позивачем подано заяву в порядку ст.31 ЦПК України, відповідно до якої просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, які розташовані по вул..Жовтнева, 70 в с.Селище Тиврівського району Вінницької області, що був посвідчений 03.09.2009 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області, [PERSON] (реєстровий № 1110) між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1977 га, кадастровий номер 0524585600:02:003:0202, що розташована по вул.Жовтнева, 70 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області, що був посвідчений 03.09.2009 р. приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області. [PERSON] (реєстровий № 1113) укладений між [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, просить розглянути позов без їхньої участі, позов підтримує в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечують проти задоволення позову, пояснили, що між [PERSON] та [PERSON] укладалися договори дарування, а не договір довічного утримання. Крім того, просять застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Залучена судом третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - [PERSON], в судове засідання не з'явилася, подала заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, відмовити у задоволенні позову. Надала копію наряду договору дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, посвідченого 03 вересня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1110, оригінал якого знаходиться в справі № 2-01 том 2 «Договори відчуження жилих будинків та документи на підставі яких вони посвідчені», яка розпочата 16.07.2009 р. і закінчена 23.12.2009 р., які [PERSON] (позивач), подарувала [PERSON] (відповідачу) ст.ст. 90-102. Крім того, надала письмові пояснення, відповідно до яких посвідченню договору дарування передували неодноразові звернення [PERSON] до неї, як нотаріуса, з питань відчуження належної їй частки вищевказаного майна та земельної ділянки. Вона добре пам'ятає ці звернення, так як під час зустрічей вона детально розказувала відчужувачу про всі види договорів, їх правові наслідки, в тому числі настійно рекомендувала укласти договір довічного утримання, який передбачає як утримання так і догляд та гарантує контроль за його виконанням. На що [PERSON] відповідала, що вона добре знає відповідача, і ніяких зобов'язань від неї не потребує, що вона і так вже допомагає їй, і вона їй довіряє. Останній її аргумент, що їй доведеться виписатись з будинку, відчужувач сказала, що вона зареєструється у будинку відповідача, і буде там проживати. Тобто ніяких сумнівів щодо того, що позивач не усвідомлювала значення своїх дій, не розуміла їх, або помилялась тощо у неї не було і немає на даний час. Для посвідчення договору були надані відповідні документи і серед них довідка, видана Селищенською сільською радою, що у відчужуваному житловому будинку зареєстрованих осіб немає. Крім того своєю заявою від 03.09.2009 р. позивач підтвердила, що відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», право на користування належним їй житлом у малолітніх, неповнолітніх, або непрацездатних дітей, відсутнє. У 2014 році позивач звернулась до неї і скаржилась, що жалкує що вона уклала договір дарування і хоче його розірвати, цим ще раз підтвердивши, що вона розуміла, що був укладений саме договір дарування. На прохання позивача вона запрошувала на бесіду відповідача і рекомендувала їй розірвати договір дарування добровільно. Обставини, на які вказує позивачка, щодо яких вона помилилась (як сторона правочину - ст. 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона мала істотне значення. З поданої позовної заяви цього не доведено. Суд, вислухавши представників відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 03.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, які розташовані по вул.Жовтнева, 70 в с.Селище Тиврівського району Вінницької області (реєстровий № 1110) (а.с.67-69), відповідно до п.1 умов якого позивач передала безоплатно у власність відповідача, належну їй 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, що розташований по вул.Жовтнева, 70 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області; та договір дарування земельної ділянки (реєстровий № 1113) (а.с.94-96), відповідно до п.1 умов якого позивач передала безоплатно у власність відповідача належну їй земельну ділянку площею 0,1977 га, кадастровий номер 0524585600:02:003:0202, що розташована по вул.Жовтнева, 70 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області. [PERSON] договори посвідчені приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] Сторони укладали договори дарування, а не довічного утримання. Твердження позивача, що укладені договори не відповідають її волі та волевиявленню нічим не підтверджено, а навпаки спростовуються матеріалами справи, поясненнями представників відповідача та нотаріуса. Враховуючи викладене, суд вважає, що сторони укладали договори дарування, а тому підстав для задоволення позову немає. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, поважних причин його пропуску не наведено, питання про його поновлення [PERSON] не ставиться, а тому суд за заявою представника відповідача застосовує позовну давність та відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed