Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Бахмацької міської ради, третя особа - відділ держземагенства у Бахмацькому районі про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та їх державної реєстрації, та про визнання права власності на земельні ділянки, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно заповіту складеного 19.08.2013 року [PERSON], вона успадкувала все належне спадкодавці майно, в тому числі і дві земельні ділянки: площею 0.1000 га, кадастровий номер - 7420310100:00:004:0347, розташовану по [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, право власності на яку посвідчене державним актом серії ЧН № 018048 та площею 0.0043 га, кадастровий номер 7420310100:00:004:0348 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, також розташовану за вищевказаною адресою, право власності на яку посвідчене державним актом серії ЧН №018049. Успадкувавши після смерті [PERSON] вказані земельні ділянки, позивачка не може належним чином зареєструвати право власності на дане спадкове майно, оскільки, в державних актах маються певні неточності щодо зазначення адреси місця розташування земельних ділянок, зокрема у вказаних правовстановлюючих документах дана адреса вказана: [ADDRESS] а фактично спірні земельні ділянки знаходяться по [ADDRESS] Така неузгодженість між зазначенням адреси земельних ділянок в правовстановлюючих документах і фактичним їх місцем знаходження, яка виникла внаслідок перенумерації будинків на [ADDRESS] проведеної згідно рішення виконавчого комітету Бахмацької міської ради № 259 від 22.09.1987 року, перешкоджає позивачці належним чином оформити свої спадкові права та в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися ними, тому вона просить суд визнати недійсними вищевказані державні акти та їх державну реєстрацію та визнати за нею право власності на успадковані згідно заповіту земельні ділянки. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала в повному обсязі і просить їх задовольнити з вищевказаних підстав. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] 17.12.2004 року на підставі рішення Бахмацької міської ради 11 сесії 24 скликання від 02.07.2004 року Бахмацькою міською радою Чернігівської області було видано державний акт серії ЧН № 018048 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0.1000 га, кадастровий номер 7420310100:00:004:0347 з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, розташовану по [ADDRESS] та державний акт серії ЧН № 018049 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0.0043 га, кадастровий номер 7420310100:00:004:0348 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану по [ADDRESS] (а.с.4,6). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], склавши за життя заповіт, яким все своє майно заповідала позивачці (а.с.9,10). Отже, право на спадкування після смерті [PERSON] позивач має відповідно до заповіту. Згідно положень ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухомість. Проте, звернувшись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на успадковані земельні ділянки, оскільки в державних актах адреса їх місця розташування вказана - [ADDRESS] а фактично спірні земельні ділянки знаходяться по [ADDRESS] Неузгодженість між зазначенням адреси земельних ділянок в правовстановлюючих документах, технічній документації і фактичним їх місцем знаходження, яка виникла внаслідок перенумерації будинків на [ADDRESS] проведеної згідно рішення виконавчого комітету Бахмацької міської ради № 259 від 22.09.1987 року (а.с.4 - 8) перешкоджає позивачеві належним чином розпоряджатися своїми правами щодо успадкованого майна. Як вбачається з повідомлень Бахмацької міської ради № 03-20/585 від 17.03.2014 року та 03-20/922 від 05.05.2014 року, в 1984-90 роках була проведена перенумерація будинків по [ADDRESS] (а.с.12), внаслідок чого будинковолодінню [PERSON] було змінено адресу з [ADDRESS] на [ADDRESS], проте це не було враховано при виготовленні і видачі [PERSON] державних актів, а внести зміни до своїх попередніх рішень орган місцевого самоврядування не має права. Згідно із ч.3 ст. 152, ст. 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п. 2.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса № 02-17/204 від 03.06.2014 року, позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в правовстановлюючих документах на спадкове майно наявні розбіжності в адресі місця знаходження успадкованого будинку та земельних ділянок і рекомендовано за захистом своїх прав звернутися до суду. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності тощо. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та їх державну реєстрацію та про визнання права власності на земельні ділянки є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved