Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», про захист прав споживача, посилаючись на те, що в квітні 2019 року з-за кордону, за допомогою міжнародної платіжної системи РrivatМоnеу, на ім`я - [PERSON] , було ініційовано переказ грошових коштів в розмірі 470 (чотириста сімдесят) Євро. В міжнародній платіжній системі РrivatМоnеу платіжною організацією - є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Вище вказане підтверджується Свідоцтвом № 10, яке видано 19 липня 2010 року Національним банком України про узгодження правил системи переказу коштів РrivatМоnеу, платіжною організацією в якій є АТ КБ «Приватбанк». Згідно ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна організація - юридична особа, що визначає правила роботи платіжної системи, а також виконує інші функції щодо забезпечення діяльності платіжної системи та несе відповідальність згідно з цим Законом та договором. Правилами системи переказу коштів РrivatМоnеу, що розташовані в мережі інтернет за посиланням: https://privatbank.ua/ru/sistemу-denegmh-perevodov/newprivatmoneн пердбачено, що платіжна організація системи РrivatМоnеу виконує такі функції (має обов`язки): надає послуги клієнтам по здійсненню грошових переказів системи РrivatМоnеу. Враховуючи вище викладене, 24 квітня 2019 року, для видачі належних мені грошових коштів за переказом, позивач звернулася до відділення Банку в м. Одеса за адресою: м. Одеса, вул. Італійський бульвар 6. Працівник відділення Белик Ліза повідомила позивачу про те, що видача грошових коштів за переказом можлива тільки для клієнтів Банку, що було в тому числі підтверджено начальником відділення Яремчук Наталею. Тому, працівник відділення Белик Ліза видала позивачу карту Приватбанку. При цьому повідомляє, що отримуючи карту Банку позивач планувала отримати переказ готівкою - через касу Банку та не мала жодних намірів отримувати переказ на платіжну карту Банку. Про вище вказані обставини позивач повідомив працівників відділення Банку. Згідно ст.. 1 Закону України № 2346-ІІІ від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі за текстом ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Із змісту пункту 30.2 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вбачається, що банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний виплатити отримувачу грошові кошти в готівковій формі в той самий день. Не дивлячись на вище викладене, касир відділення Банку - [PERSON] , замість видачі грошових коштів готівкою через касу Банку, зарахувала їх на щойно видану їй карту, яка була нав`язана працівниками Банку. Після перерахування грошових коштів, працівники Банку повідомили про те, що видача грошових коштів не можлива. При цьому, працівники не повідомили будь-яких обґрунтованих причин відмови у видачі переказу. Із нічим не підтверджених слів працівників відділення Банку позивачу стало відомо, що причиною відмови у видачі грошових коштів стала наявність заборгованості перед Банком. При цьому, будь-якої заборгованості перед Банком позивач не має. Із змісту ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вбачається, що переказ вважається закінченим з моменту видачі його отримувачу. Тобто, Банком не завершено переказ грошових коштів в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро. Отже, АТ КБ «Приватбанк» допущено порушення її прав - отримувача грошових коштів за переказом (власника майна), споживача фінансових послуг. Із змісту ст.. 1 Закону України № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (надалі за текстом ЗУ «Про захист прав споживачів») вбачається, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ст.. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Украйні», переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Тобто, правовідносини між отримувачем (фізичною особою) та надавачем фінансової послуги підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». В Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний суд України вказав, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до договірних правовідносин учасником яких є споживач, як під час укладення так і виконання договору. Тобто, до спірних правовідносин застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Із змісту п. 29 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» вбачається, що Національний банк України здійснює нагляд (оверсайт) платіжних систем та систем розрахунків. Тобто, першочерговий захист прав користувачів платіжних систем - фізичних осіб, споживачів фінансових послуг покладено на Національний банк України. Враховуючи вище викладене, позивач 24 липня 2019 року звернулася до Національного банку України із скаргою на дії Банку. У відповіді на скаргу Національний банк України визнав порушення Банком пункту 149 Інструкції про ведення касових операцій в Банках України, що затверджена Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103 , в якому вказано, що операції з виплати готівки іноземної валюти фізичним особам за переказами без відкриття поточних рахунків здійснюється банком через операційну касу за наявності цієї валюти в повній сумі. Згідно ст. 190 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власність зобов`язує. Тобто, власність зобов`язує інших учасників цивільних правовідносин утриматися від дій та бездіяльності, які можуть порушити законні права власника майна. Враховуючи вище викладене, 26 квітня 2019 року позивач направила до Банку запит про надання інформації, щодо причин та обставин не видачі мені переказу в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро. Правилами системи переказу коштів PrivatMoney, що розташовані в мережі інтернет за посиланням: https://ргіvatbank.ua/ru/sistemу-deaemh-perevodov/newprivatmoneу пердбачено, що фінансові претензії клієнтів (користувачів системи PrivatMoney) розглядає та відповідає на них безпосередньо Прямий учасник / Непрямий учасник (по тим клієнтам системи PrivatMoney, котрих він обслуговував). Клієнт подає заяву-претензію Прямому учаснику / Непрямому учаснику. Учасник на підставі цієї претензії проводить відповідне розслідування. Враховуючи вище викладене, 24 липня 2019 року позивач звернулася до Банку з претензією про не виконання зобов`язань та видачу їй переказу в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро (додаток №8). Проте, її вимога залишилась Банком без належного реагування та виконання. Законодавством України визначено граничний строк надання відповіді на звернення громадян. При цьому, відповідь Банку на лист від 26 квітня 2019 року позивач отримала лише 29 липня 2019 року. Із відповіді Банку дізналася про те, що в АТ КБ «Приватбанк» за нею обліковується заборгованість по Кредитному договору №PLRMAU36720176 від 03 листопада 2007 року, тому грошові кошти за переказом направлено на погашення заборгованості. Проте вище вказані твердження Банку вважає такими, що не відповідають чинному законодавству України та фактичним обставинам справи, тому вважає, що дії та бездіяльність Банку призвели до безпідставного та необгрунтованого порушення її прав та законних інтересів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Дійсно, 11 листопада 2007 року між [PERSON] та Банком було укладено Кредитний договір №PLRMAU36720176 від 03 листопада 2007 року (надалі Кредитний договір). Зміст договору становлю пункти визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Із змісту Кредитного договору вбачається, що кредит в розмірі 68 435 грн., було надано позичальнику на строк з 03 листопада 2007 року по 31 жовтня 2014 року, з яких: 46 850 грн. на придбання автомобіля CHERY SCR 7130S21 кузов № [NUMBER] ; 21 585 грн., сплату платежів за реєстрацію ТЗ та страхових платежів передбачених договором, В зв`язку з тяжким матеріальним станом і неможливістю обслуговувати та погашати кредит, позивач за актом приймання автомобіля в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору 25 червня 2008 року передала Банку предмет застави: автомобіль CHERY SCR 7130S21 кузов № [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER]. Згідно ст.. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із змісту ст..ст. 1048 та 1049 ЦК України вбачається, що повернення кредиту та сплата процентів за користування грошовими коштами має здійснюватись позичальником в порядку та на умовах встановлених договором. Як зазначалось вище, змістом Кредитного договору передбачено що, кредит було надано Банком строком до 31 жовтня 2014 року із щомісячним погашенням. Згідно ст.. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи вище вказане право кредитора, в 2008му році Банк звернувся до Крюківського районного суду міста Кременчука з позовною заявою до позивача про стягнення залишку суми боргу по Кредитному договору. Заочним рішенням від 26 листопада 2008 року Крюківського районного суду міста Кременчука (додаток № 14) задоволено позов Банку та стягнуто з неї заборгованість в розмірі 23 740 грн. та судові витрати. Згідно ст.. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання, тощо. Тобто, в ситуації, що склалася Банком змінено зобов`язання позичальника, щодо щомісячного, часткового повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а також строк дії договору і остаточного поверненням кредиту, не пізніше 31 жовтня 2014 року, що виражено в пункті 7.1 Кредитного договору. В свою чергу, судовим рішенням підтверджено та встановлено факт зміни Банком строку користування грошовими коштами та дії Кредитного договору. Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Тобто, згідно чинного законодавства України нарахування процентів, яке передбачено ст. 1048 ЦК України, може здійснюватися Банком до дня ухвалення Заочного рішення від 26 листопада 2008 року Крюківським районним судом міста Кременчук. Згідно ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношенням в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку. Тобто, в ситуації що склалася положення Кредитного договору не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки Банком в односторонньому порядку змінено строк дії договору, тому припиненні зобов`язання позичальника за договором. Оскільки, з моменту ухвалення судового рішення про стягнення боргу зобов`язання перейшло із договірного у грошове. Тобто, в ситуації, що склалася Банк з 26 листопада 2008 року позбавлений права нараховувати проценти та будь - які платежі, що передбачені Кредитним договором, оскільки Кредитний договір припинений в зв`язку із зміною Банком в односторонньому порядку строку дії договору. Заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука від 26 листопада 2008 року було повністю виконане мною (додаток № 15). в зв`язку з вище викладеним 13 листопада 2014 року в.о Начальника Ленінського ВДВС м. Полтава було завершене виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2 - 2100/08 виданого 29 грудня 2008 року Крюківським районним судом міста Кременчука (додаток № 16 ). Як підсумок вище викладеного, АТ КБ «Приватбанк» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання, які визначені умовами Кредитного договору, а саме: строк дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Банку та ухвалив Заочне рішення від 26 листопада 2008 року. Отже, припинені договірні правовідносини між сторонами, з моменту зміни Банком умов основного зобов`язання - 26 листопада 2008 року. Тому, після 26 листопада 2008 року Банк не має права нараховувати проценти передбачені Кредитним договором. В свою чергу, мною в повному обсязі виконано Заочне рішення від 26 листопада 2008 року, тобто мною погашена заборгованість по Кредитному договору. Крім того, положення Кредитного договору не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли між сторонами 24 квітня 2019 року, оскільки Кредитним договір припинив дію 26 листопада 2008 року. Тому, після закінчення строку дії Кредитного договору нарахування процентів за користування грошовими коштами, розмір яких визначено Кредитним договором не відповідає чинному законодавству України та є незаконним. Згідно ст.. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Враховуючи вище викладене, позивач, 26 липня 2019 року звернулася до Банку з листом про видачу довідки про відсутність заборгованості по Кредитному договору. Проте, Банк у відповіді на звернення позивача - відмовив у видачі довідки мотивуючи наявністю заборгованості по Кредитному договору. Згідно ст.. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до обставин справи, [PERSON] не надавала Банку будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів в тому числі і за переказом в сумі 470 Євро. Крім того, між сторонами відсутній діючий договір, який передбачає можливість договірного списання грошових коштів. З вище викладеного слід зробити висновок про те, що АТ КБ «Приватбанк» не мав та не має будь - яких правових підстав для списання грошових коштів та не видачі грошових коштів за переказом в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро. Тобто, дії АТ КБ «Приватбанк» є незаконними та неправомірними. Із змісту ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вбачається, що переказ вважається закінченим з моменту видачі його отримувачу. Згідно ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Із змісту ст. 611 ЦК України вбачається, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди, сплата неустойки. Згідно ст.. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків. Із змісту ст.. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, з відповідача має бути стягнута грошова сума в розмірі 470 (чотириста сімдесят) Євро, які безпідставно не були видані мені Банком. Відповідно до частини 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, ЇЇ розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено загальний розмір пені, який має сплатити виконавець споживачу, якщо інший, спеціальний розмір пені невизначено чинним законодавством. Згідно пункту 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В зв`язку з вище викладеним: З 24 квітня 2019 року по 21 серпня 2019 року - 118 днів прострочення, тому (470 Євро * 0,1%) * 118 днів = 55, 46 Євро - пеня за невиконання зобов`язання. При цьому, в зв`язку з вимогами закону Банк має сплатити 47 Євро - пені за порушення (неналежне виконання) - послуги, не видачу переказу. Згідно ст-533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи вище викладене, станом на 21 серпня 2019 року офіційний курс гривні до Євро встановлений Національний банком України на рівні 27 грн. 98 коп. за 1 Євро. Отже, 47 Євро*27грн.98 коп. = 1 315 грн, 06 коп., сума пені, яка має бути стягнута судом з АТ КБ «Приватбанк» на мою користь, в зв`язку з порушенням (неналежним виконанням) послуги Банком - не видачі переказу. Із змісту ст.. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» вбачається, що: споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї іншої особи. Внаслідок протиправних, безпідставних, необгрунтованих дій Банку, позивач зазнала фізичних страждань та душевного болю, що проявилось в наступному. Відповідно до обставин справи, грошові кошти за переказом призначались на оплату ліків для мого лікування, проте внаслідок не видачі грошей Банком позивач була змушена шукати грошові кошти у знайомих. У зв`язку з тим, що з незалежних від неї причин, позивач вчасно не придбала ліки, то стан мого здоров`я погіршився. Вище вказане підтверджується консультативним висновком лікаря (додаток № 19). Внаслідок протиправних та незаконних дій Банку, позивач позбавлена можливості достатнього соціально-побутового рівня життя. Банк тривалий час просто ігнорував мої усні звернення та скарги, з боку працівників Банку не здійснювалось будь-яких дій на вирішення ситуації, що склалася, лише лунали звинувачення, що позивач злісний боржник та не виконує умови договору, хоча будь-яких зобов`язань перед Банком не має. Весь час на адресу позивач з боку Банку лунають лише вимоги про погашення та погрози арештами грошових коштів та блокування виїзду за кордон. При цьому, Банк взагалі не зважає на її твердження про порушення законодавства з його боку. Працівники Банку позивача фактично тероризують та вимагають грошові кошти на погашення неіснуючої заборгованості. Внаслідок вище викладеного, в позивача значно погіршилося здоров`я та її психологічний стан, постійно відчуває почуття тривоги та невпевненості, підвищився тиск та почалися часті фізичні болі. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 75 000 (сімдесят тисяч) грн. Згідно частини 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Тобто, з Банку на користь позивач має бути стягнуто 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) грн.. моральної шкоди. На адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, позов підтримали та прохали задовольнити. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому прохали відмовити в задоволенні позову. В подальшому представник відповідача будучи належним чином повідомлений про судові засідання заяв про розгляд справи у його відсутність не надавав та не з`являвся. Тому суд вирішив розглянути справу на підставі викладеної позиції відповідача у відзиві на позов. В своєму відзиві на позов представник відповідача послався на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 03.11.2007 року уклали кредитний договір № PLRMAU36720176. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 68435,00 грн. на термін до 31.10.2014 р., а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Банк зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав [PERSON] кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. [PERSON] не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] зобов`язання за вказаним Договором не виконав, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] зобов`язання за вказаним Договором не виконав. При цьому зазначаємо, що до видачі кредиту сторонам була надана повна інформація про умови кредитування, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення тощо. У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, дана норма закону надає право сторонам у договорі врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. На підставі ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При укладенні кредитного договору між сторонами досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується їх особистими підписами, а також даний договір укладався сторонами добровільно, на підставі власного волевиявлення, без застосування з боку Банку будь-якого впливу чи тиску. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (599 ЦК України). Кредитним договором обумовлено, що договір діє з моменту його укладення до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто термін дії договору обумовлений моментом повного виконання зобов`язань. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене та чинне законодавство України на сьогоднішній день відсутні правові підстави для припинення кредитного договору. Відповідно до ч. 4 ст. 611 ПК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ТІК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов`язальним правом та не передбачають стягнення моральної шкоди, то позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що в квітні 2019 року з-за кордону, за допомогою міжнародної платіжної системи РrivatМоnеу, на ім`я - [PERSON] , було ініційовано переказ грошових коштів в розмірі 470 (чотириста сімдесят) Євро. В міжнародній платіжній системі РrivatМоnеу платіжною організацією - є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Вище вказане підтверджується Свідоцтвом № 10, яке видано 19 липня 2010 року Національним банком України про узгодження правил системи переказу коштів РrivatМоnеу, платіжною організацією в якій є АТ КБ «Приватбанк». Згідно ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна організація - юридична особа, що визначає правила роботи платіжної системи, а також виконує інші функції щодо забезпечення діяльності платіжної системи та несе відповідальність згідно з цим Законом та договором. Правилами системи переказу коштів РrivatМоnеу, що розташовані в мережі інтернет за посиланням: https://privatbank.ua/ru/sistemу-denegmh-perevodov/newprivatmoneн пердбачено, що платіжна організація системи РrivatМоnеу виконує такі функції (має обов`язки): надає послуги клієнтам по здійсненню грошових переказів системи РrivatМоnеу. Враховуючи вище викладене, 24 квітня 2019 року, для видачі належних грошових коштів за переказом, позивач звернулася до відділення Банку в м. Одеса за адресою: м.Одеса, вул. Італійський бульвар 6. Працівник відділення Белик Ліза повідомила позивачу про те, що видача грошових коштів за переказом можлива тільки для клієнтів Банку, що було в тому числі підтверджено начальником відділення Яремчук Наталею. Тому, працівник відділення Белик Ліза видала позивачу карту Приватбанку. При цьому повідомляє, що отримуючи карту Банку позивач планувала отримати переказ готівкою - через касу Банку та не мала жодних намірів отримувати переказ на платіжну карту Банку. Про вище вказані обставини позивач повідомив працівників відділення Банку. Згідно ст.. 1 Закону України № 2346-ІІІ від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі за текстом ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Із змісту пункту 30.2 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вбачається, що банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний виплатити отримувачу грошові кошти в готівковій формі в той самий день. Не дивлячись на вище викладене, касир відділення Банку - [PERSON] , замість видачі грошових коштів готівкою через касу Банку, зарахувала їх на щойно видану їй карту, яка була нав`язана працівниками Банку. Після перерахування грошових коштів, працівники Банку повідомили про те, що видача грошових коштів не можлива. При цьому, працівники не повідомили будь-яких обґрунтованих причин відмови у видачі переказу. Із нічим не підтверджених слів працівників відділення Банку позивачу стало відомо, що причиною відмови у видачі грошових коштів стала наявність заборгованості перед Банком. При цьому, будь-якої заборгованості перед Банком позивач не має. Із змісту ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вбачається, що переказ вважається закінченим з моменту видачі його отримувачу. Тобто, Банком не завершено переказ грошових коштів в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро. Отже, АТ КБ «Приватбанк» допущено порушення її прав - отримувача грошових коштів за переказом (власника майна), споживача фінансових послуг. Із змісту ст.. 1 Закону України № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (надалі за текстом ЗУ «Про захист прав споживачів») вбачається, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ст.. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Украйні», переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Тобто, правовідносини між отримувачем (фізичною особою) та надавачем фінансової послуги підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». В Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний суд України вказав, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до договірних правовідносин учасником яких є споживач, як під час укладення так і виконання договору. Тобто, до спірних правовідносин застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Із змісту п. 29 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» вбачається, що Національний банк України здійснює нагляд (оверсайт) платіжних систем та систем розрахунків. Тобто, першочерговий захист прав користувачів платіжних систем - фізичних осіб, споживачів фінансових послуг покладено на Національний банк України. Враховуючи вище викладене, позивач 24 липня 2019 року звернулася до Національного банку України із скаргою на дії Банку. У відповіді на скаргу Національний банк України визнав порушення Банком пункту 149 Інструкції про ведення касових операцій в Банках України, що затверджена Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103 , в якому вказано, що операції з виплати готівки іноземної валюти фізичним особам за переказами без відкриття поточних рахунків здійснюється банком через операційну касу за наявності цієї валюти в повній сумі. Згідно ст. 190 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власність зобов`язує. Тобто, власність зобов`язує інших учасників цивільних правовідносин утриматися від дій та бездіяльності, які можуть порушити законні права власника майна. Правилами системи переказу коштів PrivatMoney, що розташовані в мережі інтернет за посиланням: https://ргіvatbank.ua/ru/sistemу-deaemh-perevodov/newprivatmoneу пердбачено, що фінансові претензії клієнтів (користувачів системи PrivatMoney) розглядає та відповідає на них безпосередньо Прямий учасник / Непрямий учасник (по тим клієнтам системи PrivatMoney, котрих він обслуговував). Клієнт подає заяву-претензію Прямому учаснику / Непрямому учаснику. Учасник на підставі цієї претензії проводить відповідне розслідування. Враховуючи вище викладене, 24 липня 2019 року позивач звернулася до Банку з претензією про не виконання зобов`язань та видачу їй переказу в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро (додаток №8). Проте, її вимога залишилась Банком без належного реагування та виконання. Законодавством України визначено граничний строк надання відповіді на звернення громадян. При цьому, відповідь Банку на лист від 26 квітня 2019 року позивач отримала лише 29 липня 2019 року. Із відповіді Банку дізналася про те, що в АТ КБ «Приватбанк» за нею обліковується заборгованість по Кредитному договору №PLRMAU36720176 від 03 листопада 2007 року, тому грошові кошти за переказом направлено на погашення заборгованості. Проте вище вказані твердження Банку є такими, що не відповідають чинному законодавству України та фактичним обставинам справи, тому вважає, що дії та бездіяльність Банку призвели до безпідставного та не обгрунтованого порушення її прав та законних інтересів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Дійсно, 11 листопада 2007 року між [PERSON] та Банком було укладено Кредитний договір №PLRMAU36720176 від 03 листопада 2007 року (надалі Кредитний договір). Зміст договору становлю пункти визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Із змісту Кредитного договору вбачається, що кредит в розмірі 68 435 грн., було надано позичальнику на строк з 03 листопада 2007 року по 31 жовтня 2014 року, з яких: 46 850 грн. на придбання автомобіля CHERY SCR 7130S21 кузов № [NUMBER] ; 21 585 грн., сплату платежів за реєстрацію ТЗ та страхових платежів передбачених договором, В зв`язку з тяжким матеріальним станом і неможливістю обслуговувати та погашати кредит, позивач за актом приймання автомобіля в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору 25 червня 2008 року передала Банку предмет застави: автомобіль CHERY SCR 7130S21 кузов № [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER]. Згідно ст.. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із змісту ст..ст. 1048 та 1049 ЦК України вбачається, що повернення кредиту та сплата процентів за користування грошовими коштами має здійснюватись позичальником в порядку та на умовах встановлених договором. Як зазначалось вище, змістом Кредитного договору передбачено що, кредит було надано Банком строком до 31 жовтня 2014 року із щомісячним погашенням. Згідно ст.. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи вище вказане право кредитора, в 2008му році Банк звернувся до Крюківського районного суду міста Кременчука з позовною заявою до позивача про стягнення залишку суми боргу по Кредитному договору. Заочним рішенням від 26 листопада 2008 року Крюківського районного суду міста Кременчука (додаток № 14) задоволено позов Банку та стягнуто з неї заборгованість в розмірі 23 740 грн. та судові витрати. Згідно ст.. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання, тощо. Тобто, в ситуації, що склалася Банком змінено зобов`язання позичальника, щодо щомісячного, часткового повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а також строк дії договору і остаточного поверненням кредиту, не пізніше 31 жовтня 2014 року, що виражено в пункті 7.1 Кредитного договору. В свою чергу, судовим рішенням підтверджено та встановлено факт зміни Банком строку користування грошовими коштами та дії Кредитного договору. Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Тобто, згідно чинного законодавства України нарахування процентів, яке передбачено ст. 1048 ЦК України, може здійснюватися Банком до дня ухвалення Заочного рішення від 26 листопада 2008 року Крюківським районним судом міста Кременчук. Згідно ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношенням в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку. Тобто, в ситуації що склалася положення Кредитного договору не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки Банком в односторонньому порядку змінено строк дії договору, тому припиненні зобов`язання позичальника за договором. Оскільки, з моменту ухвалення судового рішення про стягнення боргу зобов`язання перейшло із договірного у грошове. Тобто, в ситуації, що склалася Банк з 26 листопада 2008 року позбавлений права нараховувати проценти та будь - які платежі, що передбачені Кредитним договором, оскільки Кредитний договір припинений в зв`язку із зміною Банком в односторонньому порядку строку дії договору. Заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука від 26 листопада 2008 року було повністю виконане позивачем (додаток № 15). в зв`язку з вище викладеним 13 листопада 2014 року в.о Начальника Ленінського ВДВС м. Полтава було завершене виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2 - 2100/08 виданого 29 грудня 2008 року Крюківським районним судом міста Кременчука (додаток № 16 ). Як підсумок вище викладеного, АТ КБ «Приватбанк» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання, які визначені умовами Кредитного договору, а саме: строк дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Банку та ухвалив Заочне рішення від 26 листопада 2008 року. Отже, припинені договірні правовідносини між сторонами, з моменту зміни Банком умов основного зобов`язання - 26 листопада 2008 року. Тому, після 26 листопада 2008 року Банк не має права нараховувати проценти передбачені Кредитним договором. В свою чергу, позивачем в повному обсязі виконано Заочне рішення від 26 листопада 2008 року, тобто погашена заборгованість по Кредитному договору. Крім того, положення Кредитного договору не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли між сторонами 24 квітня 2019 року, оскільки Кредитним договір припинив дію 26 листопада 2008 року. Тому, після закінчення строку дії Кредитного договору нарахування процентів за користування грошовими коштами, розмір яких визначено Кредитним договором не відповідає чинному законодавству України та є незаконним. Згідно ст.. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Враховуючи вище викладене, позивач, 26 липня 2019 року звернулася до Банку з листом про видачу довідки про відсутність заборгованості по Кредитному договору. Проте, Банк у відповіді на звернення позивача - відмовив у видачі довідки мотивуючи наявністю заборгованості по Кредитному договору. Згідно ст.. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до обставин справи, [PERSON] не надавала Банку будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів в тому числі і за переказом в сумі 470 Євро. Крім того, між сторонами відсутній діючий договір, який передбачає можливість договірного списання грошових коштів. З вище викладеного слід зробити висновок про те, що АТ КБ «Приватбанк» не мав та не має будь - яких правових підстав для списання грошових коштів та не видачі грошових коштів за переказом в сумі 470 (чотириста сімдесят) Євро. Тобто, дії АТ КБ «Приватбанк» є незаконними та неправомірними. Із змісту ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вбачається, що переказ вважається закінченим з моменту видачі його отримувачу. Згідно ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Із змісту ст. 611 ЦК України вбачається, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди, сплата неустойки. Згідно ст.. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків. Із змісту ст.. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, з відповідача має бути стягнута грошова сума в розмірі 470 (чотириста сімдесят) Євро, які безпідставно не були видані позивачу Банком. Відповідно до частини 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, ЇЇ розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено загальний розмір пені, який має сплатити виконавець споживачу, якщо інший, спеціальний розмір пені невизначено чинним законодавством. Згідно пункту 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В зв`язку з вище викладеним: З 24 квітня 2019 року по 21 серпня 2019 року - 118 днів прострочення, тому (470 Євро * 0,1%) * 118 днів = 55, 46 Євро - пеня за невиконання зобов`язання. При цьому, в зв`язку з вимогами закону Банк має сплатити 47 Євро - пені за порушення (неналежне виконання) - послуги, не видачу переказу. Згідно ст-533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи вище викладене, станом на 21 серпня 2019 року офіційний курс гривні до Євро встановлений Національний банком України на рівні 27 грн. 98 коп. за 1 Євро. Отже, 47 Євро*27грн.98 коп. = 1 315 грн, 06 коп., сума пені, яка має бути стягнута судом з АТ КБ «Приватбанк» на мою користь, в зв`язку з порушенням (неналежним виконанням) послуги Банком - не видачі переказу. Із змісту ст.. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» вбачається, що: споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї іншої особи. Внаслідок протиправних, безпідставних, необгрунтованих дій Банку, позивач зазнала фізичних страждань та душевного болю, що проявилось в наступному. Відповідно до обставин справи, грошові кошти за переказом призначались на оплату ліків для лікування позивача, проте внаслідок не видачі грошей Банком позивач була змушена шукати грошові кошти у знайомих. У зв`язку з тим, що з незалежних від позивача причин, позивач вчасно не придбала ліки, то стан здоров`я погіршився. Вище вказане підтверджується консультативним висновком лікаря (додаток № 19). Внаслідок протиправних та незаконних дій Банку, позивач позбавлена можливості достатнього соціально-побутового рівня життя. Банк тривалий час просто ігнорував усні звернення та скарги, з боку працівників Банку не здійснювалось будь-яких дій на вирішення ситуації, що склалася, лише лунали звинувачення, що позивач злісний боржник та не виконує умови договору, хоча будь-яких зобов`язань перед Банком не має. Весь час на адресу позивач з боку Банку лунають лише вимоги про погашення та погрози арештами грошових коштів та блокування виїзду за кордон. При цьому, Банк взагалі не зважає на її твердження про порушення законодавства з його боку. Працівники Банку позивача фактично тероризують та вимагають грошові кошти на погашення неіснуючої заборгованості. Внаслідок вище викладеного, в позивача значно погіршилося здоров`я та її психологічний стан, постійно відчуває почуття тривоги та невпевненості, підвищився тиск та почалися часті фізичні болі. Розмір моральної шкоди на думку суду заявлений позивачем в 75 000 (сімдесят тисяч) грн. є спів мірним з понесеними стражданнями. Згідно частини 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст..ст. 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі викладеного суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на її користь, судові витрати за позовні вимоги про стягнення з відповідача суми переказу та пені, в розмірі 768 грн. 40 коп. та за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди - в розмірі 1921грн. 00 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved