Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить провести поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю, визнавши за нею та [PERSON] право власності по 1/2 частині торгового павільйону «Г-1», загальною площею 66,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку загальною площею 0,012 га, кадастровий номер 4625810500:04:009:0046, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу нами було набуто спільне майно: торговий павільйон «Г-1», загальною площею 66,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка загальною площею 0,012 га, цільове призначення - для обслуговування торгового павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4625810500:04:009:0046. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11.01.2021 шлюб між ними було розірвано. З врахуванням того, що всі документи щодо набуття торгового павільйону та земельної ділянки були оформлені на відповідача а в позасудовому порядку здійснити розподіл спільного майна є неможливим, існує необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 09 серпня 2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 25 серпня 2021 року [PERSON] подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви і додала до неї документи, які підтверджують вартість майна, яке підлягає розподілу. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2021 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, однак її представник [PERSON] подав клопотання про розгляд клопотання у його відсутності та відсутності його довірительки, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги заперечує. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та їх представників, за наявними в матеріалах справи доказами. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17 листопада 2021 року, є дата складення повного судового рішення 29 листопада 2021 року. Оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 04 лютого 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, актовий запис №6. Шлюб між сторонами 11 січня 2021 року було розірвано, що підтверджується копією рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року у справі № 944/4584/20. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 квітня 2012 року [PERSON] є власником торгового павільйону «Г-1», загальною площею 66,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Виконкому Новояворівської міської ради № 608 від 09.11.2018. Також згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,012 га, цільове призначення - для обслуговування торгового павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4625810500:04:009:0046, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Карпою Т.В. Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодеУкраїни. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України уУ разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому, суд враховує, що зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19. Водночас, відповідачем будь-яких доказів того, що вказані об`єкти (земельна ділянка і торговий павільйон) є його особистою власністю згідно з нормами ст. 57 Сімейного кодексу України, зокрема, що: це майно набуте (створене) ним до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування , чи за кошти, які належали йому особисто; земельна ділянка, набута ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України; майно набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали йому особисто. Також відповідач не надав жодних доказів того, що позивач за час перебування у шлюбі не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дітей, приховувала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, чи інших обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя. А відповідно до норм ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що торговий павільйон «Г-1», загальною площею 66,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка загальною площею 0,012 га, цільове призначення - для обслуговування торгового павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4625810500:04:009:0046, є об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , тобто належать їм праві спільної сумісної власності, та, відповідно, підлягають поділу на рівні частки. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень 00 копійок., що підтверджується квитанцією №81 від 22 липня 2021 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на наведене, з [PERSON] слід стягнути 4540,00 грн на користь [PERSON] .

Outcome: approved