Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ФГ «Вікторія» про стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми грошового зобовязання. В обґрунтування позову зазначила, що ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої ФГ «Вікторія» в особі голови [PERSON] визнало суму боргу в розмірі 1200000 грн., який погашається ФГ «Вікторія» за графіком: до 01 вересня 2012 року 200000 грн., з 01 вересня 2012 року до 01 грудня 2012 року 400000 грн., з 01 грудня 2012 року до 01 вересня 2013 року 200000 грн., з 01 вересня 2013 року до 01 грудня 2013 року 400000 грн. Однак, до теперішнього часу ухвалу суду не виконано, гроші позивачу не повернуті. Позивач зазначає, що у звязку з тривалим простроченням повернення грошових коштів та невиконанням ухвали суду, відповідач повинен сплатити інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних втрат за період з серпня 2015 року по січень 2016 року в розмірі 45680 грн. 06 коп., суму процентів прострочення грошового зобовязання в розмірі 16273 грн. 97 коп., а також понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 620 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання вдруге не зявився, про розгляд справи належним чином був повідомлений, що підтверджується відповідною розпискою про отримання судової повістки, надав письмові заперечення проти позову (а.с.49-51) з клопотанням про відкладення розгляду справи, але враховуючи, що жодних доказів поважності причин неявки в судове засідання суду надано не було, а ч. 2 ст. 169 ЦПК України передбачено, що неявка представника без поважних причин не є перешкодою в розгляді справи, суд не знайшов законних підстав для відкладення розгляду справи. Тому, відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, враховуючи таке: Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 17 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 601, 604 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до п. 18 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Як встановлено в судовому засіданні, згідно ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року, затверджено мирову угоду між [PERSON] та ФГ «Вікторія» про стягнення боргу, відповідно до якої: [PERSON] зменшує свої позовні вимоги у цій справі за позовом про стягнення боргу з ФГ «Вікторія» за договором позики від 25 січня 2008 року до 1200000 гривень, а ФГ «Вікторія» в особі голови [PERSON] визнає цю суму боргу. Борг у сумі 1200000 гривень ФГ «Вікторія» погашається за графіком: який погашається ФГ «Вікторія» за графіком: до 01 вересня 2012 року 200000 грн., з 01 вересня 2012 року до 01 грудня 2012 року 400000 грн., з 01 грудня 2012 року до 01 вересня 2013 року 200000 грн., з 01 вересня 2013 року до 01 грудня 2013 року 400000 грн. Сума боргу 600000 гривень на 2013 рік фіксується за курсом: 1 долар США = 8,00 гривень. Платежі можуть здійснюватися ФГ «Вікторія» на користь [PERSON] або грошима, або сільськогосподарською продукцією (ячмінь фуражний, вологість 12 %, та соняшник масляничний, вологість 8 %) за цінами Запорізької торгово-промислової палати на момент платежу. Після підписання цієї мирової угоди сторони з приводу виконання умов договору позики від 25 січня 2008 року, який є предметом спору у цій справі, один до одного ніяких додаткових претензій не предявляють. Прийнято відмову від позову за зустрічною позовною заявою ФГ «Вікторія» до [PERSON] про визнання договору позики удаваним. Провадження у справі закрито в звязку з затвердженням мирової угоди за первісним позовом [PERSON] до ФГ «Вікторія» про стягнення боргу та у звязку з відмовою від позову позивача за зустрічним позовом ФГ «Вікторія» до [PERSON] про визнання договору позики удаваним. Згідно ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2013 року, апеляційну скаргу ФГ «Вікторія» відхилено, ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року залишено без змін. Зазначені судові рішення набрали законної сили 22 серпня 2013 року. Тобто, вбачається, що при укладенні мирової угоди відповідач визнав обумовлену сторонами в мировій угоді суму боргу в розмірі 12000000 грн. та прийняв на себе зобовязання погасити цю суму шляхом сплати декількох платежів в розмірах та в термін, встановлені умовами укладеної мирової угоди. Отже, належним виконанням зобовязання з боку відповідача є повернення суми боргу в строк, в розмірі та у валюті, які визначені в затвердженій ухвалою суду мировій угоді. В подальшому, в рахунок погашення заборгованості за затвердженою судом мировою угодою будь-яких платежів позивач [PERSON] від відповідача ФГ «Вікторія» не отримувала. Посилання представника відповідача [PERSON] на відсутність боргу ФГ «Вікторія» перед [PERSON] враховуючи, що державним виконавцем було описане та арештоване майно боржника, яке в подальшому було знищено через форс мажорні обставини, не приймаються судом, оскільки вказані обставини не можуть свідчити про належне виконання грошового зобовязання. Таким чином, суд вважає, що в порушення умов мирової угоди відповідач не виконав належним чином зобовязання з погашення суми боргу, тобто борг в розмірі 1200000 грн. позивачу не сплатив, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобовязань. Отже, фактично відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання зобовязання. При цьому суд враховує, що положення ч. 1 ст. 175 ЦПК України передбачають, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. При визнанні мирової угоди ЦПК України покладає на суд обовязок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та розяснити сторонам наслідки визнання мирової угоди. Якщо суд після виконання зазначених обовязків, дійшов висновку про визнання мирової угоди суд постановляє ухвалу про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі. Разом із тим, мирова угода визнається судом на підставі досягнутих між сторонами спору домовленостей, тому відповідальність за формулювання умов мирової угоди лежить на сторонах мирової угоди, відтак при формулюванні умов мирової угоди сторони повинні враховувати і вимоги Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у разі якщо визнана ухвалою суду мирова угода не виконується сторонами такої угоди у добровільному порядку, ухвала суду про визнання мирової угоди підлягає виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень, так як така ухвала є судовим рішенням. На виконання ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року, 06 вересня 2012 року позивачем був отриманий виконавчий лист, який в подальшому був нею предявлений до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень. Однак, як було встановлено під час судового розгляду, до теперішнього часу відповідач суму боргу позивачу не сплатив, в примусовому порядку сума боргу з відповідача на користь позивача не стягнута. Таким чином, у звязку з тим, що відповідач порушив умови затвердженої судом мирової угоди, взяті на себе зобовязання виконує неналежним чином, а також враховуючи, що виконання в примусовому порядку ухвали суду, якою була затверджена мирова угода, не припиняє правовідносин сторін за укладеною мировою угодою, яка за своєю правовою природою є грошовим зобовязанням, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобовязання перед позивачем. З приводу тієї обставини, що затверджена ухвалою суду мирова угода є грошовим зобоязанням, за прострочення виконання якого ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена цивільно-правова відповідальність, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Так, за змістом ст.ст. 524, 533535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Положення ч. 3 ст. 510 ЦК України визначають, що якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Таким чином, правовідношення, в якому одна сторона зобовязана погасити зменшену іншою стороною суму боргу, а інша сторона має право вимагати відповідного погашення цієї суми боргу, тобто, в якому передбачено сплату грошей, є грошовим зобовязанням. Саме до останнього виду грошових зобовязань належить і укладена сторонами мирова угода, яка являє собою цивільно-правове зобовязання, а також має ще й грошовий характер, оскільки умовами мирової угоди визначена грошова сума належна до погашення сума боргу в розмірі 1200000 грн. Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Тому, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі затвердженої ухвалою суду мирової угоди є грошовим зобовязанням і на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 25 червня 2014 року № 6-25цс14, відповідно до якої за змістом ст.ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає. Водночас, рішенням Михайлівського районного суду від 10 червня 2015 року (що набрало законної сили 10 серпня 2015 року), стягнуто з фермерського господарства «Вікторія» на користь [PERSON] суму інфляційних втрат в розмірі 295790 грн. 28 коп., суму трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 31561 грн. 64 коп. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 405 грн. 82 коп., а всього 327757 грн. 74 коп. Інфляційні втрати та три проценти річних були розраховані до 2 березня 2015 року. Крім того, рішенням Михайлівського районного суду від 30 вересня 2015 року (що набрало законної сили 10 жовтня 2015 року), стягнуто з фермерського господарства «Вікторія» на користь [PERSON] суму інфляційних втрат в розмірі 324336 грн. 52 коп., суму трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 17556 грн. 16 коп. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3654 грн., а всього: 345546 грн. 68 коп. Інфляційні втрати та три проценти річних були розраховані у період з 3 березня 2015 року до 28 серпня 2015 року. Таким чином, сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання складає: - від суми в розмірі 200000 грн., яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 вересня 2012 року: 7613 грн. 34 коп. (за період з серпня 2015 року по січень 2016 року = 99,2 % х 102,3 % х 98,7 % х 102 % х 100,7% х 100,9 х 200000 = 207613,34 200000 = 7613,34); - від суми в розмірі 400000 гривень, яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 грудня 2012 року: 15226 грн. 69 коп. (за період з серпня 2015 року по січень 2016 року = 99,2 % х 102,3 % х 98,7 % х 102 % х 100,7% х 100,9 х 400000 = 415226,69 400000 = 15226,69); - від суми в розмірі 200000 грн., яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 вересня 2013 року: 7613 грн. 34 коп. (за період з серпня 2015 року по січень 2016 року = 99,2 % х 102,3 % х 98,7 % х 102 % х 100,7% х 100,9 х 200000 = 207613,34 200000 = 7613,34); - від суми в розмірі 400000 гривень, яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 грудня 2013 року: 15226 грн. 69 коп. (за період з серпня 2015 року по січень 2016 року = 99,2 % х 102,3 % х 98,7 % х 102 % х 100,7% х 100,9 х 400000 = 415226,69 400000 = 15226,69); а всього сума інфляційних втрат складає 45680 грн. 06 коп. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобовязання слід зазначити, що 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобовязання складає за період з 29 серпня 2015 року по 10 лютого 2016 року = 16273 грн. 97 коп. (1200000 х 3 % / 100 % / 365 днів х 165 днів прострочення = 16273,97). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобовязання перед позивачем. Відповідно до ст. 88 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 620 грн.

Outcome: approved