Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - [PERSON] на строк шість місяців. Заявниця зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 вересня 2016 року, який було розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25.03.2021 р. Проживало подружжя за адресою: [ADDRESS] . Протягом останнього часу поведінка [PERSON] характеризується негативним ставленням до заявниці, в ході якого вони сваряться та вона неодноразово чує погрози, образи та нецензурну лайку на свою адресу, це все впливає на її здоров`я та працездатність. Після щоденних скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] , заявниця не може належним чином відчувати себе в безпеці, оскільки він не контролює свої дії (вчинки). Додатково її турбує те, що [PERSON] намагається вриватися до квартири, стукає та псує вхідні замки в дверях, тим самим створює психологічну напругу, яка відображається на здоров`ї заявниці. Вона неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, починаючи з 26.02.2021 р., проте, це не дало жодного результату. [PERSON] не змінив своєї поведінки. Йому виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, а це свідчить про систематичність вчинення насильства в сім`ї. Посилаючись на викладене, заявниця просила суд видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав щодо [PERSON] та покладення на нього обов`язків: заборонити [PERSON] перебувати в місці їхнього спільного проживання за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонити наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання заявниці за вищевказаною адресою строком на 6 місяців; заборонити вести телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо заявниця за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців. В судове засідання заявниця [PERSON] та її представник адвокат Капля А.С. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, жодних заяв про розгляд справи у їхню відсутність до суду не надходило. В судове засідання заінтересована особа [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Напарвив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Згідно ч.1 ст.350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст.77-80 ЦПК України. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Заявниця [PERSON] звернулася до суду з даною заявою про видачу обмежувального припису за захистом прав та інтересів, які на її думку, порушенні від психологічного насильства, що вчиняється її на той момент чоловіком [PERSON] відносно неї. Питання розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII. Згідно ст.350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ст. 350-3 ЦПК України, заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису, а також інші фізичні особи, прав та інтересів яких стосується заява про видачу обмежувального припису, а також органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти). Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 2229-VIII, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно із ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у п. п. 10, 11 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції України) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. На підтвердження факту вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно заявниці, у поданій до суду заяві [PERSON] посилалася на протоколи про адміністративне правопорушення від 26.02.2021 р. та 15.03.2021 р., складені працівниками ВРПП Броварського РУП ГУ НП в Київській області про вчинення домашнього насильства (а.с.4,5). Проте, ні до заяви, ні в подальшому до письмових матеріалів справи, заявниця не долучила жодного підтвердження того, що [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Таким чином, із доданих до заяви [PERSON] документів не вбачається, що [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності, що саме він вчиняв психологічне насильство відносно заявниці, а лише посилання заявниці у заяві на обставини справи, якими вона обґрунтовує свою заяву, не можуть бути належним доказом на підтвердження продовження або ж вчинення домашнього насильства. Із досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом встановлено, що між подружжям, заявником та заінтересованою особою, склалися неприязні стосунки, між ними наявний тривалий конфлікт щодо їхнього спільного майна, що також мав місце 26 лютого та 15 березня 2021 року. Відсутність взаємних поступок щодо вирішення питання щодо поділу спільного майна подружжя не може свідчити про домашнє насильство. Зазначені події суд оцінює як невідповідність поведінки загальноприйнятим у цивілізованому суспільстві нормам поведінки обох із подружжя. Доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявницею суду не надано та судом не встановлено, тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису, відсутні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, судом не встановлено випадків домашнього насильства в розумінні Закону №2229-VIII «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» зі сторони [PERSON] відносно заявниці [PERSON] , а також ризиків настання насильства в майбутньому, натомість судом встановлено факт наявності між заявницею та заінтересованою особою спору про поділ спільного майна подружжя, що суд вважає і стало підставою для подання даної заяви. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed