Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів своїм дітям: їй (позивачу), [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] . Вона (позивач), [PERSON] та [PERSON] у визначений законом шестимісячний строк не подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Вона (позивач) фактично вступила в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , але не може нотаріально оформити на себе право власності на спадковий житловий будинок у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на нього, а також через те, що не може документально підтвердити родинні відносини з [PERSON] [PERSON] просила суд: - встановити факт, що вона є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили їх задовольнити. У судове засідання відповідачі не з`явилися, подали до суду заяви, в яких зазначили, що на спадщину після смерті [PERSON] не претендують, просили розгляд справи проводити без їх участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачів за наявними у справі доказами, оскільки відсутні підстави для його відкладення або оголошення перерви. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що вони добре знали померлого [PERSON] . [PERSON] є його рідною дочкою. Вислухавши пояснення позивача, її представника, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що 18 лютого 1994 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів дочці [PERSON] , сину [PERSON] та дочці [PERSON] , що підтверджується копією дублікату відповідного заповіту (а.с. 13). Зазначений заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 24 жовтня 2018 року, а тому спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за цим заповітом. У судовому засіданні встановлено, що спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилася, що підтверджується повідомленнями Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 5717/01-17 від 19 вересня 2018 року (а.с. 61) та Носівської районної державної нотаріальної контори № 1452/01-16 від 24 жовтня 2018 року (а.с. 68). Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 16), а тому визнається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Частиною 2 ст. 554 ЦК УРСР встановлено, що якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що позивач позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , зокрема, у зв`язку із тим, що свідоцтво про право власності на спадковий житловий будинок видане та зареєстроване після смерті [PERSON] та через те, що не може підтвердити родинні відносини з [PERSON] , що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, та повідомленням Носівської районної державної нотаріальної контори № 667/01-16 від 3 травня 2018 року (а.с. 12). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] був збудований у 1964 році, що підтверджується записом у технічному паспорті на житловий будинок (а.с. 21). Абзацом 2 п. 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, встановлено, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Згідно Закону УРСР «Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР» від 2 червня 1968 року кожна сільська рада вела погосподарські книги. В загальній частині особового рахунку записувались прізвище, ім`я, по-батькові голови сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. Іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості на той час діючим законодавством передбачена не була, за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримання, спадкування. Правові норми нового ЦК України 2003 року, які регулюють набуття права власності на нерухоме майно, не поширюються на дані відносини, оскільки закон не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи (ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України). З введенням в дію Закону України «Про власність» 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15 квітня 1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються, так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. З довідки виконкому Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 2-115 від 27 серпня 2018 року (а.с. 15) вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] згідно записів погосподарської книги належав [PERSON] . За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із розбіжностями у написанні прізвища спадкодавця у свідоцтвах про народження позивача та про смерть [PERSON] позивач не може документально підтвердити родинні відносини, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9; 10). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами. Добуті по справі докази суд визнає належними і допустимими, та такими, що підтверджують те, що померлий [PERSON] був батьком [PERSON] . Позивач позбавлена можливості в іншому порядку встановити зазначений факт. Встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, так як дозволить їй реалізувати своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідачі не вчинили жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: approved