Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди й завданих збитків внаслідок незаконного утримання, використання та експлуатації майна на власний розсуд та на власну вигоду без погодження або без дозволу власника майна, та без виплати винагороди за це власникові майна, починаючи з 30.07.2010 року, а саме: вартість майна, яке не було повернуто у належному комплектуючому стані за цільовим призначенням на суму 11200,00 грн.;\~ вартість різниці за наслідками продажу зношеного з 30.07.2010 року по 13.11.2014 року майна на суму 1605,00 грн.; збитки від вимушеної реалізації на металобрухт непридатного для використання за цільовим призначенням майна внаслідок тривалого його використання та експлуатації відповідачем на суму 3305,00 грн., та стягнення моральної шкоди в сумі 35000,00 грн. Під час судового розгляду даної справи, 12.02.2016 року позивачка звернулася з письмовою заявою про збільшення позовних вимог, в якій позовні вимоги частково змінила, а під час судового розгляду 02.03.2016 року частково їх уточнила, й остаточно просила: поновити строк звернення до суду з позовом про стягнення збитків, в тому числі по стягненню інфляційних нарахувань, пені та 3% річних, повязаних з незаконним заволодінням майна, неповерненням майна, невиконання судового рішення щодо витребування (повернення) майна та утримання частини майна за\~ період з 30.07.2010 року з підстав тривалості та продовження порушення (так в заяві); стягнути з відповідача на її користь завдані матеріальну шкоду й завдані збитки внаслідок незаконного утримання, використання та експлуатації майна (на загальну суму 48459,79 грн.) на власний розсуд та на власну вигоду без погодження або без дозволу власника майна, та без виплати винагороди за це власникові майна, починаючи з 30.07.2010 року, визначених за вартістю оціночної діяльності від 02.12.2010 року, та прийнятих за основу рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 13.12.2011 року по справі №22-ц3206/11, культиватором вартістю 3150,00 грн., катком вартістю 2550,00 грн., картоплекопачем вартістю 6800 грн., картоплеобгортачем вартістю 1000,00 грн., карою вартістю 8500,00 грн., компресором вартістю 505,80 грн., свердлильним станком вартістю 1105,00грн., електродрилю вартістю 145,80 грн., електроножицями вартістю 416,50 грн., двома зварювальними апаратами вартістю 850,00 грн. та 1275,00 грн., електролобзиком вартістю 178,50 грн., циркуляркою вартістю 1275,00 грн., бетономішалкою вартістю 1275,00 грн. на загальну суму 48459,79 грн., а саме: вартості різниці за наслідками продажу зношеного з 30.07.2010 року по 13.11.2014 року майна на суму 1605,00 грн.; збитків від вимушеної реалізації на металобрухт непридатного для використання за цільовим призначенням майна внаслідок тривалого його використання та експлуатації відповідачем на суму 3305,00 грн.; збитків у вигляді інфляційних нарахувань, пені та 3% річних, повязаних з незаконним заволодінням майна, неповерненням майна, невиконання судового рішення щодо витребування (повернення) майна та утримання частини майна за період з 30.07.2010 року по 31.01.2016 року у розмірі 43549,79 грн.; та просила стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду за незаконне тривале утримання, використання і експлуатацію на власний розсуд та на власну вигоду без погодження або без дозволу власника майна, та без виплати винагороди за це власникові майна, починаючи з 19.12.2013 року культиватора, катка, картоплекопача, картоплеобгортача, кари, компресора, свердлильного станка, електродрилі, електроножиць, двох зварювальних апаратів, електролобзика, циркулярки, бетономішалки, у сумі по 2500,00 грн. за кожен предмет, на загальну суму 35000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що відповідач ухилявся від добровільного виконання рішень судів. У ході виконавчого провадження вона отримала частину майна, яке перебувало у зношеному чи непридатному до використання стані, у звязку з чим вона була змушена його продати чи здати на пункт прийому металобрухту. Частину майна [PERSON] не повернув, а саме: картоплекопач, картоплеобгортач, циркулярку та два зварювальні апарати, а під час вчинення виконавчих дій предявляв дане майно у некомплектному стані, внаслідок чого було встановлено його відсутність (за наявності складових частин даного майна), а від двох зварювальних апаратів вона сама відмовилась, оскільки вони підмінені та некоплектні. Позивачка зазначає, що внаслідок тривалого невиконання судових рішень про поділ спільного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, вона з 30.07.2010 року була позбавлена можливості вільного володіння та користування майном, яке частково було повернуте в ході проведення виконавчих дій 12.11.2013 року, а частина майна перебуває у відповідача і по даний час. Тому вона має право на відшкодування збитків, у тому числі й стосовно неповернутого майна до 31.01.2016 року, а відповідач повинен нести відповідальність передбачену ст.625 ЦК України. Тому, посилаючись на проведений розрахунок, просила стягнути з відповідача на її користь вартість різниці за наслідками продажу майна, збитків від вимушеної реалізації на металобрухт непридатного для використання за цільовим призначенням майна та збитків у вигляді інфляційних нарахувань, пені та 3% річних, та просила стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду, яку вона оцінила, виходячи із суми у 2,5 тис.грн. за кожен предмет, яким вона була позбавлена права користуватися протягом останніх пяти років. У ході судового розгляду позивачка та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с.77), заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Щодо обґрунтування завданої їй моральної шкоди, позивачка пояснила, що у звязку з тим, що відповідач не повертав належне їй майно у добровільному порядку та перешкоджав проведенню виконавчих дій, вона витрачала багато часу на боротьбу за своє майно, що призводила до погіршення її здоровя, внаслідок чого вона приймала антидепресанти, змушена була звертатися до лікаря-психолога, постійно нервувала, виникали думки про самогубство. Внаслідок того, що вона не могла вільно розпоряджатися належним їй майном шляхом його продажу чи передачі в оренду, вона перебувала у скрутному матеріальному становищі. Відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі та пояснив, що не ухилявся від виконання рішення суду, не чинив перешкод державним виконавцям у ході проведення виконавчих дій, надавав можливість отримати [PERSON] належне їй майно, однак остання відмовлялась від його отримання з надуманих підстав. Присуджене позивачці майно було кустарного виробництва, і оцінене судовим експертом як металобрухт. Придатність майна до використання в ході судового розгляду справи про поділ спільного сумісного майна подружжя ніхто не встановлював, опис майна під час накладення арешту державні виконавці не здійснювали, майно на місці не оглядали. Все майно, у тому числі й не отримане позивачкою, він виготовляв з запчастин та деталей, які знаходив на пунктах прийому металобрухту, у звязку з чим після кожного використання за призначенням воно потребувало ремонту з вкладенням додаткових коштів на його відновлення. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, у тому числі і позивачку, допитану за її клопотанням як свідка відповідно до ст.184 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 30.07.2010 року було вжито заходи забезпечення позову по справі №2-10/11 (№2-1094/10) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, у тому числі і на спірне рухоме майно, яке знаходилось за адресою: 1 пров. Ковпака, 12, смт Котельва Полтавської області у відповідача [PERSON] Виконавче провадження з виконання зазначеної ухвали суду відкрито 18.08.2010 року та закрито 26.08.2010 року у звязку накладенням арешту на майно боржника відповідно до витягів від 19.08.2010 року. Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 17.08.2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, визначення порядку володіння та користування майном, що є спільною сумісною власністю подружжя; та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя в натурі, визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, - задоволені частково, та відмовлено у задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання за кожним із третіх осіб права власності на 1/4 частину спірного рухомого та нерухомого майна, виділення рухомого майна в натурі, визначення порядку користування спільним сумісним майном. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 13.12.2011 року рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 17.08.2011 року в частині розподілу спільного майна подружжя та визнання права власності, - скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. У іншій частині рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 17.08.2011 року залишено без змін. Відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 13.12.2011 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, виділивши їй: культиватор вартістю 3150,00 грн., каток - 2550,00 грн., картоплекопач - 6800 грн., картоплеобгортач - 1000,00 грн., кару - 8500,00 грн., компресором - 505,80 грн., свердлильний станок - 1105,00грн., електродриль - 145,80 грн., електроножиці - 416,50 грн., два зварювальні апарати вартістю 850,00 грн. та 1275,00 грн., електролобзик - 178,50 грн., циркуляру - 1275,00 грн., бетономішалку - 1275,00 грн.; подрібнювач зерна -510,00 грн., металеву тачку -425,00 грн., корморізку 510 грн., холодильник -722,50 грн., морозильну камеру 765,00 грн., меблеву стінку 1320,00 грн., пральну машину 1201,90 грн., а всього на суму 34481 грн. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 13.12.2011 року у цій частині залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2012 року. 14.01.2013 року Котелевським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист №2-10/11 (22ц-3206/11) про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, виділивши їй рухоме майно, зазначене вище у рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 13.12.2011 року. Відповідно до постанови старшого державного виконавця ВДВС Котелевського РУЮ у Полтавській області Сидорової С.А. від 08.04.2013 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-10/11, виданим Котелевським районним судом Полтавської області 14.01.2013 року. Вказана постанова старшого державного виконавця була скасована постановою начальника виконавця ВДВС Котелевського РУЮ у Полтавській області [PERSON] від 07.06.2013 року. 07.06.2013 року старшим державним виконавцем ВДВС Котелевського РУЮ у Полтавській області Сидоровою С.А. винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-10/11, виданого Котелевським районним судом Полтавської області 14.01.2013 року. Відповідно до рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14.10.2013 року (справа №535/880/13-ц), витребувано у [PERSON] та передано [PERSON] майно, яке знаходиться за адресою: 1-й пров. Ковпака, 12, смт Котельва Полтавської області, а саме: культиватор вартістю 3150,00 грн., каток вартістю 2550,00 грн., картоплекопач вартістю 6800,00 грн., картоплеобгортач вартістю 1000,00 грн., кару вартістю 8500,00 грн., компресор вартістю 505,80 грн., свердлильний станок вартістю 1105,00 грн., електродриль вартістю 145,80 грн., електроножиці вартістю 416,50 грн., два зварювальні апарати вартістю 850,00 грн. та 1275 грн., електролобзик вартістю 178,50 грн., циркулярку вартістю 1275,00 грн., бетономішалку вартістю 1275,00 грн. 30.10.2013 року Котелевським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист №535/880/13-ц про витребування у [PERSON] та передання [PERSON] майна, зазначеного у рішенні Котелевського районного суду Полтавської області від 14.10.2013 року. 04.11.2013 року державним виконавцем ВДВС Котелевського РУЮ у Полтавській області Васильченко А.К. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №535/880/13-ц, виданим Котелевським районним судом Полтавської області 30.10.2013 року. Постановою державного виконавця ВДВС Котелевського РУЮ у Полтавській області Васильченко А.К. від 15.12.2014 року, яка не оскаржена сторонами виконавчого провадження, виконавчий лист №535/880/13-ц, виданий Котелевським районним судом Полтавської області 30.10.2013 року, повернутий стягувачу. Виконавчий лист міг бути повторно предявлений для виконання в строк до 15.12.2015 року. Під час проведення виконавчих дій із залученням спеціалістів для ідентифікації майна за адресою смт Котельва, 1 пров. Ковпака, 12, встановлено, що майно яке необхідно вилучити у боржника та передати стягувачу а саме: картоплекопач, картоплеобгортач, циркулярка відсутні. Наявні лише деталі цього майна, а саме: лапи від картоплеобгортача, диск розпиловочний від циркулярки та рама від картоплекопача. Від двох зварювальних апаратів стягувач відмовилась в отриманні. Відповідно до постанови слідчого СВ Котелевського РВ УМВС України в Полтавській області [PERSON] від 28.10.2015 року кримінальне провадження №12013180210000492 від 13.11.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, закрито у звязку із встановленням відсутності в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України. У постанові слідчого зазначено, що під час провадження досудового розслідування даного кримінального провадження не здобуто жодних доказів вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, так як факт розтрати, відчуження, приховування, підміни, пошкодження, знищення майна або інших незаконних дій з майном, на яке накладено арешт тощо не підтвердив жодний допитаний свідок, а у звязку із знищенням виконавчого провадження №20891241, зясувати чи попереджався [PERSON] про необхідність збереження майна неможливо, так як це не підтверджено також державним виконавцем, який проводив виконавчі дії по даному виконавчому провадженню. Зазначена вище постанова слідчого сторонами по справі не оскаржена. Відповідно до висновку звіту про оцінку майна від 02.12.2010 року, вартість трактора МТЗ-80, реєстраційний №25306 НО, становить 47420,00 грн.; причепу марки 2 ПТС 4, реєстраційний №3993 ПЛ, - 7200,00 грн.; запасні частини до трактора, причепу та сільгоспмашин - 13500,00; передній міст до трактора 8500,00 грн; культиватора 3150,00 грн., плуга 3150,00 грн.; катка 2550,00 грн., картоплесаджалки 6800,00 грн., картоплекопача 6800 грн., кара 8500,00 грн., компресора 505,80 грн., свердлильного станку 1105,00 грн., електродрилі 145,80 грн., електроножиць 416,50 грн., зварювального апарату 850,00 грн.; зварювального апарату 1275,00 грн., електролобзика 178,50 грн;. циркулярки 1275,00 грн., бетономішалки 1275,00 грн., подрібнювача зерна 510,00 грн., металевої тачки 425,00 грн., корморізки 510,00 грн., морозильної камери 765,00 грн.; меблевої стінки 1320,00 грн., пральної машини 1201,90 грн. Картоплеобгортач не був предметом оцінки оцінювача [PERSON], але під час судового розгляду сторони досягали згоди щодо його вартості, що становить 1,0 тис. грн. Зазначене вище обставини, встановлені рішеннями Котелевського районного суду Полтавської області від 17.08.2011 року, Апеляційного суду Полтавської області від 13.12.2011 року, а тому, згідно з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до звіту про оцінку майна від 02.12.2010 року, проведеної директором ПП «Оцінювач» [PERSON], на вирішення якої було поставлено питання про дійсну вартість обєктів оцінки на день їх оцінки, зазначено, що всі обєкти оцінки мають досить довгий термін експлуатації, тому оцінювач в основу розрахунків поклав цінові пропозиції, що існують на подібний товар на речовому ринку м. Полтави, де пропонуються до продажу вироби, що виготовлені кустарним способом та вироби промислові, що були у використанні. Фото майна, що підлягало оцінці, додані до звіту про оцінку майна, не ідентифіковані. Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи №1902 від 10.03.2011 року, проведеної по цивільній справі №2-10/11 відповідно до ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 27.01.2011 року, надані на огляд сільськогосподарські знаряддя: культиватор, картоплесаджалка та картоплекопач є кустарного виготовлення в конструкції яких використані складники заводського виготовлення, які перебували у використанні. Визначити вартість по кожному знаряддю є неможливим. Прирівнюється до металобрухту. Як встановлено у ході судового розгляду, технічний стан спірного спільного майна подружжя сторін не був предметом оцінки чи експертного дослідження у ході судового розгляду справ щодо поділу спільного майна подружжя чи витребування майна із чужого незаконного володіння. Допитані у ході судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що протягом останніх пяти років і більше, періодично давали у користування [PERSON] належне їм навісне обладнання до трактора, а саме: культиватор, картоплесаджалку, картоплекопач, картоплеобгортач. Допитана, відповідно до ст.184 ЦПК України, як свідок позивачка [PERSON] пояснила, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути належне їй майно, на що він не реагував. При виявленні нею факту використання відповідачем належного їй майна, неодноразово зверталася з заявами до правоохоронних органів, однак кримінальні справи закривалися, а матеріали перевірки за її зверненнями списувалися до справ Котелевського РВ УМВС України в Полтавській області згідно з відповідними висновками по них. За змістом ст.ст.10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 1, ч.2. ст.1166 ЦК України). Частиною 2 ст.1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи приписи ст. ст.22, 1166 ЦК України, позивач повинна довести факт заподіяння шкоди в даному випадку. Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів зношення майна (втрати його вартості з моменту накладення арешту на майно й до повернення їй під час виконавчого провадження) отриманого нею у ході здійснення виконавчого провадження, та відносно технічного стану якого згодом мала претензії до відповідача. Позивачка скористалась своїм правом щодо володіння та розпорядження належним їй майном шляхом продажу вказаного майна чи його реалізації на металобрухт. Вимоги позивачки про відшкодування матеріальної шкоди та завданих збитків, що складаються з вартості різниці внаслідок продажу зношеного за період з 30.07.2010 року по 13.11.2014 року майна на суму 1605,00 грн. та збитків від вимушеної реалізації на металобрухт непридатного для використання за цільовим призначенням майна через тривале його використання та експлуатацію відповідачем на суму 3305,00 грн. не підтверджується жодним доказом, під час судового розгляду позивачка та її представник не змогли пояснити вказані суми. Оскільки позивачем та її представником не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння зазначеної матеріальної шкоди й збитків та їх розмір, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову в у цій частині. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України,\~у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Таким чином, грошові зобовязання, відповідальність за порушення яких передбачена ст.625 ЦК України, встановлена для договірних правовідносин зобовязального характеру. Оскільки між сторонами склалися відносини з приводу невиконання відповідачем судового рішення щодо поділу спільного майна подружжя, а не договірні відносини, тому дія ч.2 ст.625 ЦК України у даному випадку не підлягає застосуванню. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (ст.625 ЦК України). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 13.01.2016 року по справі № 6-3019цс15 та від 20.01.2016 року №6-2759цс15, які відповідно до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязкові для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.\~Стаття 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для відшкодування моральної шкоди в даному випадку, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього або у зв'язку із знищенням чи пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, як уже зазначалося вище, позивачем та її представником не було надано жодного доказу на підтвердження факту заподіяння шкоди, матеріали справи не містять доказів протиправної поведінки відповідача та наявності вини останнього. Тобто відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги щодо відшкодування якої є похідними від вимог про відшкодування матеріальної шкоди та завданих збитків, що є підставою для відмови у задоволенні і даної частини вимог. Інших доказів на обґрунтування своїх вимог чи заперечень по суті позовних вимог сторонами надано не було. Згідно з ст.ст.3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 10 ЦПК України, закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, в тому числі й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За вимогами до ч.2 ст.59, ч.1, ч.4 ст. 60 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач та її представник не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, що є основним обовязком позивача відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України. При цьому суд створив усі умови для змагальності процесу, розяснював позивачу та її представнику їх права і обовязки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. На підставі наведеного суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позову, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed