Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить визнати безвісно відсутньою [PERSON] . В обґрунтування заяви вказує, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] . До своєї смерті мешкала за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є її донькою. Остання у 2002 р. залишила квартиру та виїхала в невідомому напрямку, її пошуки результату не дали. З зазначеного часу вона не дзвонила та не приїжджала. Вона займалася похованням двоюрідної сестри та 22.02.2021 р. звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Подати до суду позов для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадку, визначити в законному порядку частки власності в квартирі без участі [PERSON] неможливо. Визнання [PERSON] безвісно відсутньою не позбавляє її права власності на належну частку власності в квартирі та при її появі на перерозподіл спадку. Просила визнати [PERSON] , [INFO] , уродженку м.Селидове Донецької області, безвісно відсутньою з 01 липня 2002 р. на дату винесення рішення суду. Заявник надала заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутності, підтримала заявлені вимоги а просила їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про народження матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1993 р., квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та її донці [PERSON] , що також підтверджується довідкою Селидівського БТІ. Як вбачається з Акту від 21.02.2021 р., [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не мешкає з 2002 р., що також підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Постановою від 22.02.2021 р. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] , було відмовлено через пропуск строку для прийняття спадщини та не виділення часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст.43ЦК України\~передбачено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Згідно ч. 3 ст. 43\~ЦК України, порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється\~Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно ст.306 ЦПК України\~у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи. З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Також, про розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 (ЄДРСРУ № 78044509) підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Також, належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц, провадження №61-4241св18 (ЄДРСРУ №72641734). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України, у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог та наявність підстав для визнання [PERSON] безвісно відсутньою, оскільки факт зникнення останньої підтверджується доказами, що не викликають сумнівів у своїй допустимості та достовірності, які суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються. Що стосується моменту визнання особи безвісно відсутньою з 01.07.2002 р., то в цій частині слід відмовити, оскільки суду не надано доказів на підтвердження останніх відомостей про місце перебування особи саме з цієї дати, а тому днем одержання останніх відомостей про місце слід визначити з 01.01.2003 р., оскільки згідно Акту про не проживання [PERSON] відсутня за адресою проживання з 2002 р. Визнання фізичної особи безвісно відсутньою спричиняє пев\-ні правові наслідки, але не відображається на її правоздатності та дієздатності. Особа, яка жива, не перестає бути суб?єктом права. Згідно зі ст. 44 ЦК України на підставі рішення суду про виз\-нання фізичної особи безвісно відсутньою нотаріус за останнім місцем її проживання описує належне їй майно та встановлює над ним опіку. Цей захід не означає обмеження майнових прав даної особи, а навпаки, сприяє охороні її інтересів. Згідно з ч. 1 ст.309 ЦПК України\~у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою, або іншою заінтересованою особою.

Outcome: partial