Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного 15 травня 1990 року у Поливянській сільській раді Миргородського району Полтавської області, із [PERSON], актовий запис №2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15 травня 1990 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу мають повнолітніх дітей, але не може добровільно за згодою відповідача розірвати шлюб в органах РАЦС, а тому змушена звернутися з цим позовом безпосередньо до суду. Причинами для розірвання шлюбу є втрачені почуття взаємоповаги, взаєморозуміння, любові. Сімейні стосунки припинені і понад 6 місяців вони мешкають окремо, сімю зберегти не можливо, спорів майнового характеру немає. В судове засідання позивач не зявилася, в позовній заяві просила про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, шлюб просить розірвати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив шлюб розірвати, суду пояснив, що вони дійсно з позивачкою з листопада 2015 року припинили подружні відносини, позивач не бажає спілкуватись, шлюб зберегти не можливо. При вирішення питання про стягнення судових витрат поклався на розсуд суду, однак вважає, що шлюб можливо було розірвати в органах РАЦС, так як дитина в них повнолітня. Заслухавши відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до положень статті 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб(не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним,тому позов підлягає до задоволення. Оскільки відповідно до свідоцтва про одруження пошлюбне прізвище позивачки «Пістряк», і не надано будь-яких доказів на підтвердження вимоги про відновлення її дошлюбного прізвища «Клименко», суд вважає за необхідне залишити позивачу прізвище «Радченко». Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевказаного підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] 551 гривня 20 копійок - судових витрат понесених позивачем при зверненні до суду (а.с.1).

Outcome: approved