Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПП «Мечніково» про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 січня 2011 року був укладений договір оренди земельної ділянки на 6,2066 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва між [PERSON] та ПП «Мечніково». 08 травня 2014 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної земельної ділянки. Позивачка, як єдина спадкоємиця, прийняла спадщину належним чином та отримала право власності на вказану земельну ділянку, зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після смерті орендодавця [PERSON] ПП «Мечніково» продовжує користуватися земельною ділянкою та обробляти її. Пунктом 39 договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору. Позивачка направила відповідачу лист про повернення їй земельної ділянки, але відповіді не отримала. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] та [PERSON] підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ПП «Мечніково» повторно не зявився, причин своєї неявки до суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. 17 листопада 2015 року від директора ПП «Мечніково» [PERSON] до суду надійшло клопотання про зупинення провадження по справі, яке він просив розглянути за відсутності відповідача. Представник 3-ої особи відділу Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області в судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи у його відсутність, просить прийняти рішення на розсуд суд. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 02 січня 2011 року між [PERSON] та ПП «Мечніково» у простій письмовій формі укладено договір оренди землі строком на 10 років (а.с. 9-10). [PERSON] передала вищевказану земельну ділянку ПП «Мечніково», відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки (а.с. 12), акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 13-15). 08 травня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 435778 від 12 травня 2014 року (а.с. 6). Власником земельної ділянки після смерті [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1177 від 08 серпня 2015 року є її донька [PERSON] (а.с. 7), яка у встановленому законом порядку отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41970007 від 08 серпня 2015 року (а.с. 8). В даний час вказану земельну ділянку використовує у сільськогосподарських цілях ПП «Мечніково». 14 серпня 2015 року представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернувся до керівництва ПП «Мечніково» з заявою в якій просив земельну ділянку не обробляти, так як позивачка більше не має наміру здавати її в оренду. Також просив надати акт прийому-передачі обєкта оренди та акт визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с. 11), яку ПП «Мечніково» отримало 18 серпня 2015 року (а.с. 11). Положеннями ч. 1 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», який є спеціальним і має пріоритет перед іншими законами у сфері зазначених правовідносин. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для змін умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно з чч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання\~договору\~допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В той же час, відповідно до п. 39 договору оренди землі перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем (а.с. 9-10). В даному випадку, [PERSON] не бажає змінювати умови договору, а наполягає на його розірванні згідно з п. 39 договору. У відповідності до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною ч. 2 ст. 651 ЦК України передбачено договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, всупереч вимог ст.ст.10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки є обґрунтованими. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилаються представники позивачки, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved