Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на земельну ділянку площею 6,5 га, що передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Адамівської сільської ради, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що дана земельна ділянка належала її померлому батьку - [PERSON], який помер [INFO]. Хоча, [PERSON] 16.11.2011 року подала заяву до нотаріусу про прийняття спадщини за заповітом, однак, заповіт на земельну ділянку померлий склав 26.05.1998 року, а державний акт на право приватної власності на землю спадкодавець отримав 20.12.2001 року. Тобто, спадкове майно підтверджується державним актом на землю, а в заповіті спадкове майно описане як: земельна ділянка розміром 7,01 га і майновий пай, що знаходиться на території Адамівської сільської ради в КСП імені Шевченка Білгород-Дністровського району Одеської області (сертифікат ОД № 023949 від 27.05.1996 року). Такі формальні обставини не дають змогу [PERSON] отримати нотаріальне свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом. Позивач у судове засідання не з'явилася, представила до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане виконкомом Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району, актовий запис 12. Спадкове майно померлого складається з земельної ділянки площею 6,50 га, що розташована на території Адамівської сільської ради та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення ХХІІ сесії ХХІІІ скликання Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 21.11.2001 року № 363, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 460378 від 20 грудня 2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 371, кадастровий номер земельної ділянки 5120880300:01:001:0154. 26 травня 1998 року [PERSON] склав заповіт в Адамівській сільській раді, яким земельну ділянку розміром 7,01 га і майновий пай, що знаходиться на території Адамівської сільської ради в КСП імені Шевченка Білгород-Дністровського району Одеської області (сертифікат ОД № 023949 від 27.05.1996 року) він заповів своїй дочки - [PERSON]. Зміни та доповнення до заповіту не вносились. Згідно ст..1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. ч.1 ст.1222 спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Стаття 1272 ЦК: якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. 21.12.2011 року позивач подала заяву про прийняття спадщини [PERSON] за заповітом до приватного нотаріусу Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, що підтверджується матеріалами справи, тобто факт прийняття спадщини спадкоємцем відбувся. Однак, на момент складання заповіту спадкоємець не мав державний акт на право приватної власності на землю, оскільки отримав його в 2001 році, а заповіт складав в 1998 році. Таким чином, правовстановлюючі документи на спадкове майно відрізняються, що не дає змогу нотаріусу видати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку, а в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини суд відмовляє, оскільки даний факт відбувся з моменту подання позивачем нотаріальної заяви про прийняття спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: partial