Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, після уточнення позовних вимог просить визнати недійсним правочин від 07 серпня 2013 року згідно якого [PERSON] продав вантажний автомобіль САЗ 3507 самоскид № двигуна 04250В, шасі ХТН 531400К1289649, державний номер [NUMBER] і в даний час державний номер автомобіля ВТ 3471 через товариство з обмеженою відповідальністю «Регіональна оціночна компанія «Південь-Експерт» [PERSON]; повернути відповідачів [PERSON] і [PERSON] в первісний стан відносно даного автомобіля; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що з 18 червня 1997 року по 02 жовтня 2012 року вона з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу в 2002 році придбали вантажний автомобіль САЗ 3507 самоскид № двигуна 04250В, шасі ХТН 531400К1289649, державний номер [NUMBER]. В 2014 році коли вона звернулася до суду з позовом про розділ спільного майна подружжя, в тому числі і даного авто, то дізналася, що колишній чоловік їх спільно нажитий автомобіль продав своїй сестрі [PERSON] без її на то письмової згоди, що суперечить діючому законодавству. Враховуючи вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її захисник [PERSON] наполягають на задоволені позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі з наступних підстав: по-перше після розлучення позивач з відповідачем проживали разом в одному будинку ще до червня 2014 року, вели спільне господарство, про продаж автомобіля в серпні 2013 року позивачка знала, гроші в сумі 16000 гривень за продаж автомобіля [PERSON] передала відповідачу при неї та ще одного свідка [PERSON], потім ці гроші були витрачені на спільні потреби: придбання вугілля для опалювання будинку, оплата комунальних послуг, придбання продуктів харчування і т.д.. Крім того, позивачем неправильно обраний спосіб захисту, оскільки діючим законодавством не передбачено визнання правочину недійсним з наступних підстав, позивачка ні є стороною правочину та не може вимагати повернути сторони у первісний стан, вона має право на відповідну компенсацію за продаж спільного майна. Враховуючи вищевикладене, просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що дійсно в серпні 2013 року придбала у відповідача [PERSON] вантажний автомобіль САЗ 3507 за 16000 гривень, гроші передавала в присутності позивача [PERSON], автомобіль на теперішній час знаходиться у неї. Відповідач ТОВ «Регіональна оціночна компанія «Південь-Експерт», яке є юридичною особою, зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою вказаною в позові (а.с. 60), виклики направлялися неодноразово, які поверталися за терміном зберігання, таким чином згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що юридична особа належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, але її представник не зявився в судове засідання і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки, суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи без самостійних вимог Генічеський центр надання послуг ДАІ повязаних з використанням автотранспортних засобів і обслуговуванняв судове засідання не зявився, надіслав заяви про розгляд справи в їх відсутність, заперечують проти задоволення позову, оскільки автомобіль [NUMBER] було перереєстровано на гр.. [PERSON] на підставі довідки рахунку серії ААВ № 476744 від 07 серпня 2013 року згідно з вимогами постанови КМ України № 1388-1998 року. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1997 року по 02 жовтня 2012 року (а.с. 11, 12) За час шлюбу придбали вантажний автомобіль САЗ 3507 самоскид № двигуна 04250В, шасі ХТН 531400К1289649, державний номер [NUMBER], який зареєстрували за відповідачем [PERSON] (а.с. 8). 07 серпня 2013 року, після розлучення, [PERSON] продав даний автомобіль [PERSON] за 16000 гривень, згідно довідки-рахунку серії ААВ № 476744 від 07 серпня 2013 року та здійснює його перереєстрацію в органах ДАІ (а.с. 6,7,8,9 ). Письмової згоди колишня дружина [PERSON] на продаж даного автомобіля не надавала. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами суд зазначає наступне. Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно ст. 10 ЦПК України \~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, і це не заперечується сторонами. Але, письмової згоди позивач на відчуження спірного автомобіля не надавала, що суперечить нормам статті 65 Сімейного кодексу, оскільки згідно частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом, а згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. В даному випадку позивач на обґрунтування своїх вимог, а саме те, що вона не надавала згоди на продаж спільного автомобіля, наводить як доказ пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що позивач [PERSON] не проживає в одному будинку з відповідачем [PERSON] з весни 2013 року, оскільки поїхала на постійне місце проживання до сестри в м. Білгород-Дністровський Одеської області, тому не могла бути присутньою при продажі, а тим паче надавати згоду на такий продаж, і в подальшому використовувати ці кошти на спільні потреби. Відповідач на обґрунтування своїх заперечень, а саме те, що позивачка знала про продаж автомобіля, була згодна на продаж, гроші [PERSON] передавала в її присутності і потім ці гроші були витрачені на спільні потреби сімї, спирається на покази свідків [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали в одному будинку та вели спільне господарство до травня 2014 року, [PERSON] підтвердила, що саме в її присутності відповідач [PERSON] передавала гроші відповідачу [PERSON] за продаж автомобіля, позивач [PERSON] також була при цьому присутня. Але, згідно ст. 218 ЦК України, заперечення або оспорювання вчинення правочину не може доводитися свідченнями свідків, тому ці докази судом не приймаються до уваги. Що стосується вимоги позивача щодо визнання правочину недійсним та повернення сторін в первісний стан, то згідно правої позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року в справі № 6-7цс15 з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 60,65 Сімейного кодексу України, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Тобто, виходячи з аналізу діючого законодавства, позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого, а саме на відповідну частину вартості даного автомобіля, оскільки він є спільною сумісною власністю подружжя, яке було продане без письмової згоди одного з них. На початку судового засідання судом позивачу розяснювалося її право на зміну позовних вимог, а в судовому засіданні після зясування всіх вище перелічених обставинах, розяснено ст. 10, 11 ЦПК України, але ніякої зміни позиції позивача не відбулося. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача, тому позовні вимоги за таких обставин задоволенню не підлягають. Судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів, оскільки згідно ст. 88 ЦПК України в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed