Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, зазначивши, що [INFO] року помер її чоловік - [PERSON], який на день смерті проживав і був зареєстрований у [ADDRESS]. Вона (позивач) на час відкриття спадщини після смерті чоловіка була зареєстрована та постійно проживала з ним за зазначеною адресою. Її (позивача) та [PERSON] син - [PERSON] значиться зареєстрованим у [ADDRESS], але більше ніж 15 років за цією адресою не проживає, тобто не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину житлового будинку № [ADDRESS], який відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року у зазначеному житловому будинку були зареєстровані лише вона (позивач) та її чоловік. Нотаріус відмовив їй (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку, яка належала [PERSON] [PERSON] просила суд встановити факт про те, що [PERSON] не проживав постійного разом із [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті останнього, а також визнати за нею право власності (1/2 частина в порядку спадкування після смерті [PERSON] + 1/2 частина, як членом колишнього колгоспного двору) на житловий будинок № [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів, які зазначені у позовній заяві, просили їх задовольнити. У судове засідання [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. У судове засідання представник Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з'явився, секретар сільської ради подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі їх представника за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відсутності відповідачів за наявними у справі доказами. У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] останні 15 років постійно проживає у квартирі дружини в м. Києві. За ці роки у с. Мрин Носівського району Чернігівської області не приїжджав, батьків не відвідував, на похорони батька не приїжджав, хоча повідомлявся про це по телефону. Вимоги банків про повернення кредитів приходять на адресу його реєстрації, хоча фактично він там не проживає більше 15 років. Вислухавши пояснення позивача, її представника, допитавши свідка, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок № [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідками Мринської сільської ради № 186/3-14 від 20 лютого 2017 року (а.с. 10) та № 03-14/250 від 16 березня 2017 року (а.с. 11). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частині житлового будинку № [ADDRESS], як членам колишнього колгоспного двору. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не зареєстрували у встановленому порядку право власності на належний їм житловий будинок. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складав, спадкова справа після його смерті не заводилася, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 3 травня 2017 року (а.с. 27-28). Таким чином, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З копії свідоцтва про одруження (а.с. 9) вбачається, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а тому в силу ст. 1261 ЦК України має право на спадкування після його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS]. Разом з ним за вказаною адресою були зареєстровані дружина [PERSON] та син [PERSON], що підтверджується копією довідки Мринської сільської ради № 188/03-16 від 20 лютого 2017 року (а.с. 13). Відповідно до частини 1, 6 ст. 29, ч. 1 ст. 379 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло (житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них), в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Пунктом 23 постанови Пленум Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] більше п'ятнадцяти років не проживає по місцю реєстрації, а саме в [ADDRESS], що підтверджується довідкою Мринської сільської ради № 187/3-14 від 20 лютого 2017 року (а.с. 12), показаннями свідка та поясненнями позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту не проживання [PERSON] разом із [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті останнього має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволить їй реалізувати своє право, як єдиного спадкоємця за законом, який прийняв спадщину, на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] Законом не визначено іншого порядку встановлення цього факту. За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок, суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину вищезазначеного житлового будинку, яка належала померлому [PERSON], у зв'язку із відсутністю на будинок чинного правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 289/02-31 від 14 березня 2017 року (а.с. 14). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] позбавлена можливості зареєструвати за собою право власності на належну їй частину вищезазначеного житлового будинку у зв'язку з тим, що Центр надання адміністративних послуг Носівської РДА не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням від 4 травня 2017 року (а.с. 32). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок № [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 15-15-17). Аналізуючи добуті й досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок також підлягають задоволенню.

Outcome: approved