Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з 26 січня 1991 року до 07 лютого 2011 року з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі. Даний шлюб було розірвано рішенням Великоберезнянського районного суду від 07 лютого 2011 року. Позивачка зазначала, що за час перебування в шлюбі вони з відповідачем побудували будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. 05 березня 2015 року вона дізналася про те, що під час перебуванні у шлюбі відповідач [PERSON] зареєстрував на своє ім'я майно, а саме: вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Оскільки вказаний будинок є об'єктом права спільної власності подружжя, позивачка просить визнати право спільної сумісної власності на спірний будинок та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до вимог статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 69 СК України вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 26 січня 1991 року до 07 лютого 2011 року. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 зазначається, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» під час вирішення спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу ( статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.12.2004 року власником домоволодіння буд.[ADDRESS] зазначений [PERSON]( під час перебування в шлюбі). За змістом частини першої, третьої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи викладене та

Outcome: approved