Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 26 серпня 2016 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи № 741/1096/16 їй (позивачу) стало відомо про існування заповіту, складеного її бабою [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь [PERSON] , посвідченого секретарем Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 30. На підставі цього заповіту 26 липня 2016 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. на ім`я [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площами 4,4971 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2150, та 1,2098 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2151, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, знаходяться на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 116735 від 15 квітня 2004 року. Вона (позивач) вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним у зв`язку із тим, що рукописний запис в оригіналі заповіту « [PERSON] », а також запис в графі «підпис» « [PERSON] » виконаний не [PERSON] , що свідчить про те, що волевиявлення спадкодавця на час складання оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало внутрішній волі [PERSON] .\~ Після ознайомлення з висновком почеркознавчої експертизи, якою було встановлено, що оспорюваний заповіт дійсно не був підписаний [PERSON] власноручно, вона (позивач) опинилася у стресовій ситуації, що призвело до депресії, тривожності, втрати соціальних зв`язків із людиною, яку вона вважала порядною. Унаслідок перебування тривалий час під впливом негативних емоцій, пов`язаних із розглядом справи та зусиль, які вона витрачала для з`ясування істини, у неї погіршився стан здоров`я. У жовтні 2016 року вона (позивач) була вимушена звернутися до лікаря-невропатолога та пройти рекомендований курс лікування. Розгляд справи потребував фінансових витрат, унаслідок чого були порушені її життєві плани, від реалізації яких довелось відмовитися. [PERSON] з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20 вересня 2017 року просила суд: - визнати недійсним заповіт [PERSON] , складений на користь [PERSON] , посвідчений 22 вересня 2015 року секретарем Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Ніною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 40; - скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 липня 2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 443, видане приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Ларисою Анатоліївною на ім`я [PERSON] щодо земельної ділянки площею 4,4971 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2150, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 116735 від 15 квітня 2004 року; - скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 липня 2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 444, видане приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Ларисою Анатоліївною на ім`я [PERSON] щодо земельної ділянки площею 1,2098 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2151, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 116735 від 15 квітня 2004 року; - стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 742 грн., за проведення судової почеркознавчої експерти у розмірі 6 930 грн., на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали повністю, просили відмовити у задоволенні позову, надали пояснення, суть яких зводиться до того, що вона\~ (відповідач) доглядала свою матір. Мати бажала скласти заповіт, а тому вона просила секретаря сільської ради прийти до матері для оформлення заповіту. Її ( [PERSON] ) мати\~ була гіпертоніком, їй важко було пересуватися, тому секретар приходила додому. У судовому засіданні представник Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Н.М. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, пояснила, що вона посвідчила заповіт відповідно до волі [PERSON] , нотаріальну дію вчинила відповідно до діючої інструкції.\~\~ Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 1 а.с. 7). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частинами 1-3 ст. 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 1207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що: - 13 квітня 2012 року секретарем Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області Нець Н.І. був посвідчений заповіт [PERSON] , який був зареєстрований в реєстрі за № 18, відповідно до якого [PERSON] все належне їй рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право заповіла [PERSON] , що підтверджується копією відповідного заповіту (том 1 а.с. 51); - 22 вересня 2015 року секретарем виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Н.М. був посвідчений заповіт [PERSON] , який був зареєстрований в реєстрі за № 40, відповідно до якого [PERSON] належні їй на підставі державного акта серії ЧН № 116735 земельні ділянки (пай) заповіла дочці [PERSON] , що підтверджується копією відповідного заповіту (том 1 а.с. 64). З копії спадкової справи № 7/2016 до майна померлої [PERSON] (том 1 а.с. 28-72) вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] 28 липня 2016 року на ім`я [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Н.М. 22 вересня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 40, були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площами 4,4971 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2150, та 1,2098 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2151, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 116735 від 15 квітня 2004 року. Зазначені свідоцтва про право на спадщину були зареєстровані в реєстрі за номерами 443 та 444 відповідно. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 1257 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У судовому засіданні встановлено, що рукописні записи « [PERSON] ; [PERSON] » та підписи від імені [PERSON] на примірниках заповіту [PERSON] , посвідченого секретарем виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Н.М. 22 вересня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 40, виконані не [PERSON] , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 2555-2557/17-24 від 7 серпня 2017 року (том 1 а.с. 155-165) та висновком експертів № 28627/447 за результатами проведення повторної комісійної міжвідомчої судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2019 року (том 2 а.с. 140-163). Указані експертизи були проведені компетентними експертами, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків; ці висновки експертиз належними доказами не спростовуються. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заповіт [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області Сіренко Н.М. 22 вересня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 40, підлягає визнанню недійсним. Визнання недійсним заповіту, на підставі якого 28 липня 2016 року на ім`я [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площами 4,4971 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2150, та 1,2098 га, кадастровий номер 7423885000:02:001:2151, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 116735 від 15 квітня 2004 року, зареєстровані в реєстрі за номерами 443 та 444 відповідно, є наслідком і визнання недійсними зазначених свідоцтв, як таких, що отримані без достатніх правових підстав. Ураховуючи те, що свідоцтва про право на спадщину не є самостійними правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України, а є лише документами, якими нотаріус засвідчив обставини, які виникли на підставі відкриття заповіту і є наслідком такого заповіту, визнання недійсності цих свідоцтв не потребує доведеності підстав, викладених у ст. 215 ЦК України. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частин 1-3 ст. 23 ЦК України, пунктів 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Ураховуючи вищевикладене, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, обставини справи, а також вимоги розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 1 000 грн., які підлягають солідарному стягненню з відповідачів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи (том 1 а.с. 1; 21; 191; 193; 194-196) вбачається, що позивач понесла судові витрати у загальному розмірі 11 762 грн., з яких 1 742 грн. по сплаті судового збору, 6 930 грн. за проведення по справі судової почеркознавчої експертизи та 3 000 грн. на правову допомогу, які у силу ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь позивача. Однак, ураховуючи те, що з 26 лютого 2020 року відповідач [PERSON] є інвалідом І групи, у зв`язку із чим звільнена від сплати судових витрат, суд приходить до висновку, що судові витрати у розмірі 5 836 грн., які підлягали стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача, мають бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial