Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом в якому просила розірвати договір довічного утримання від 10 березня 2011року, укладений між нею та [PERSON] Позов мотивувала тим, що відповідач договірні зобов'язання не виконує, її утримання в передбаченому договором обсязі не забезпечує. В судовому засіданні позивачка просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідач проти задоволення позову не заперечив. Пояснив, що на даний час немає можливості виконувати умови договору. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, 10 березня 2011 року сторони уклали договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 527. Відповідно до вказаного договору позивачка передає у власність відповідача належні їй на праві власності земельну ділянку та житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], а відповідач зобов'язувався довічно утримувати позивачку та її чоловіка [PERSON], а саме забезпечувати їх харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну та надавати матеріальну допомогу в розмірі 1000 грн. щомісячно. Згідно п. 10 договору відповідач мав вносити плату за користування природним газом, теплопостачання, електроенергію, податок на землю та інші комунальні послуги. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), яким набувач має забезпечити відчужувача. Між тим, відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Як зазначила позивачка відповідач припинив матеріально її забезпечувати згідно умов договору, а відтак вона позбавилася утримання з боку відповідача. Ці обставини відповідач не заперечував. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання якщо не встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частиною 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, підставою для розірвання договору довічного утримання є невиконання набувачем взятих на себе договірних обов'язків, як істотне порушення основних умов договору. За таких обставин судом встановлено порушене право позивача, яка позбавилася того, на що розраховувала при укладенні договору, а тому її права підлягають захистові, а пред'явлений позов - задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved