Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Томаківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на наступне. Позивач у справі, починаючи з 1985 року є зареєстрованим та проживає у квартирі [ADDRESS]. Дану квартиру позивач отримав для користування коли працював в Нікопольській дистанції колії Укрзалізниці колишнього СРСР. Договору щодо користування квартирою позивач організацією не укладав. На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у вказаному житловому будинку в квартирі з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно (тридцять років) володіє та відкрито користується даною квартирою та земельною ділянкою, підтримує її в належному стані, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонти. Оплачує всі комунальні послуги. Відповідно він являється законним власником квартири. КП «Томаківське БТІ» ДОР», на запит адвоката [PERSON], який представляє інтереси позивача, надало довідку від 16.02.2015 року за вих. №7, в якій зазначено, що квартира в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не за ким не зареєстрована. Відповідно квартира на сьогоднішній день є безхазяйною річчю. Володіння позивачем зазначеною квартирою починаючи з 2002 року не здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договір оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Позивач будь-якого договору (в тому числі строкового) щодо користування квартирою з колишнім власником не укладав, що являється обставиною, яка підтверджує факт відсутності у нього підстави для виникнення права власності на будинок в момент його отримання. За зазначених обставин та правових підстав позивач може реалізувати своє право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України тільки на підставі частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, тому і змушений звернутися до суду відповідно до положень статті 3 ЦПК України з метою визнання свого права на квартиру. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивача та її представника, який надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути за їхньої відсутності. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просять суд позов задовольнити. Сторони у судове засідання не з'явилися, подавши до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, при цьому позивач наполягає на позовних вимогах, а відповідач проти позову не заперечує та повністю згодні з ним. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач починаючи з 1985 року є зареєстрованим та проживає у квартирі [ADDRESS]. Дану квартиру він отримав для користування коли працював в Нікопольській дистанції колії Укрзалізниці колишнього СРСР. Правомірність отриманої позивачем квартири підтверджується довідкою наданою Нікопольською дистанцією колії ДП «Придніпровська Залізниця», а також записами в його трудовій книжці щодо його роботи в Укрзалізниці, відміткою про реєстрацію в паспорті за місцем його проживання за зазначеною адресою розташування квартири саме з 1985 року. Як вбачається з довідки, наданої Нікопольською дистанцією колії ДП «Придніпровська Залізниця» від 10.02.2015 року за вих. №2245 вбачається, що квартира, в якій проживає позивач, знята з балансу організації в 2002 році. На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у вказаній квартирі. Відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, добросовісно та безперервно (тридцять років) володіє та користується квартирою, підтримує її в належному стані, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонти. Оплачує всі комунальні послуги. Із технічного паспорту на квартиру вбачається, що позивач фактично являється її власником, загальна площа якої становить 62,0 кв. м. Відповідно до виготовленого технічного паспорту вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, будинок в якому розташована квартира та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування. Володіння позивачем квартирою не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. Згідно з висновком КП «Томаківське БТІ» ДОР» дійсна вартість квартири станом на 16.02.2015 року складає 24 256,00 грн. Судом встановлено, що дійсно позивач добросовісно заволодів майном, продовжує відкрито володіти ним більш ніж 10 років, тому, в силу ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно із ч.1 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до пунктів 1, 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), норми ст. 344 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, отже, визнання судом права власності на нерухоме майно може мати місце з 1 січня 2011 року. Частиною 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно зі ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Потреба у зверненні до суду щодо визнання права власності на квартиру в позивача, як законослухняного громадянина, виникла також по причині необхідності сплати земельного податку за земельну ділянку, на якій розташована квартира, що підтверджується листом - вимогою від 04.02.2015 року за вих.№161 щодо укладення договору земельного сервітуту, якого він одержав від організації Нікопольська дистанція колії ДП «Придніпровська Залізниця». Зазначені обставини та надані належні письмові докази у всій своїй сукупності підтверджують право позивача на визнання за ним права власності за набувальною давністю на зазначене нерухоме майно, що відповідає засадам справедливості, розумності і добросовісності, а отже і принципу верховенства права. Визнання за позивачем права власності на дану квартиру не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб і суспільні інтереси. Висновки суду знайшли своє підтвердження доказами, що додані до матеріалів даної справи, а саме: копіями відповіді (довідки) КП «Томаківське БТІ» ДОР»; довідки Нікопольської дистанції колії ДП «Придніпровська Залізниця»; трудової книжки позивача; технічного паспорта квартири; висновку вартості квартири; листа-вимоги ДП «Придніпровська Залізниця»; абонентської книжки по розрахункам за електричну енергію. На підставі викладеного та

Outcome: approved