Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за ним права власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю в обґрунтування якого вказує, що у 1975 році її батьки, мати та батько, придбали будинок [ADDRESS], але не оформили, та з того часу позивач разом з сестрою стали мешкати за даною адресою. Це житло надала для проживання [PERSON]. З цього часу позивач та його сім'я користуємося зазначеним будинком, з січня 1989 року, поступово роблять ремонт за власні кошти, з часу отримання будинку у користування та до теперішнього часу сплачують за комунальні послуги, електроенергію, зивезення ТПВ, тощо. Свого часу позивач навчався у школі поблизу будинку, яку закінчив у 1987 році, тепер в ній навчаються їх діти. Медичне обслуговування проходять у районній лікарні за місцем проживання. Підтримують дружні стосунки з сусідами по вилиці. У 2000 році помер батько позивача, а у 2002 році померла мати. Поховані вони на цвинтарі, неподалік від будинку. З огляду на зазначене позивач добросовісно та відкрито користується майном протягом більше ніж 10 років. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] заявлені вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позові. Просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним и чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, подавши заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Свідоки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, в судовому засіданні пояснили, що знають позивача та його сім'ю як сусідів. Вислухавши пояснення представника позивача, та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилається на те, що з 1989 року він з метою недопущення руйнування будинку, що належить відповідачу здійснили там поточний ремонт та в подальшому використовувє належну частку житлового будинку на свій розсуд, та вважає себе повноцінним власником цього будинку. Оскільки на даний час користується будинком понад 10 років вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст.. 344 ЦК України. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі так званого задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає, і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є:1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності необхідним є факт державної реєстрації. Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності не достатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном. В судовому засіданні представником позивача не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивачки. Так позивачем не додано документів що підтверджували б її доводи, щодо безперервного проживання у спірному будинку та добросовісності його заволодіння (правоустанавлюючих документів на спірний будинок, договору оренди, найму, купівлі-продажу та ін.) а також тривалості володіння (довідки про місце фактичного проживання, місце тимчасової реєстрації), тобто дії позивача при вселення у квартиру свідчать про відсутність факту реєстрації, добросовісності заволодіння майном, що суперечить положенням ст. 344 ЦК України. Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком зі згоди власника не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України. За правилами ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Представник позивача не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України. При цьому судом створено всі умови для змагального процесу, роз'яснено представнику позивачки її права та обов'язки, вказано на необхідність подання додаткових доказів, витребуванню інформації, тощо. Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітленої у постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирiшеннi спорів, пов'язаних iз набуттям права власності за набувальною давністю, суди повиннi враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодiннi чужим майном не знала i не могла знати про вiдсутнiсть у неї пiдстав для набуття права власностi; володiння визнається вiдкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володiннi. Вжиття звичайних заходiв щодо забезпечення охорони майна не свiдчить про приховування цього майна; володiння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давностi. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогамст.57-59 ЦПК України.

Outcome: dismissed