Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім’єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в якій вказала, що з 18 червня 2006 року, вона почала проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство з [PERSON]. Шлюб не реєстрували, оскільки у цьому не було потреби, у будь якому іншому шлюбі ні заявниця, ні [PERSON] не перебували. Заявниця разом з [PERSON] проживали в [INFO], яка належала [PERSON] на праві власності, в якій заявниця зареєстрована не була. За місцем реєстрації заявниці, в квартирі [ADDRESS] мешкає її син [PERSON] При житті [PERSON] у зв'язку з захворюванями, потребував допомоги та опікування, витрати на комунальні послуги, квартирну плату, придбання ліків та іншого, вони здійснювали сумісно, оскільки мали спільний бюджет. 12 березня 2014 року [PERSON] помер. За життя [PERSON] не склав заповіт, а також спадкоємці першої, другої, третьої черг відсутні і заявниця має право на спадкування за законом у четверту чергу. Заявниця просить суд встановити факт, а саме: факт проживання її з [PERSON], однією сім’єю без реєстрації шлюбу понад п”яти років. В судовому засіданні заявниця вимоги заяви підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, в подальшому через канцелярію суду надала заяву про розгляд заяви за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Запорізької міської ради у судове засідання не з’явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає основна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 2862 від 07.12.1999 року [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] І-ЖС № 286696, [PERSON] 12.03.2014 року помер (а.с. 6). При житті [PERSON] знаходився в поганому фізичному стані в зв'язку з захворюванням, і потребував допомоги та опікування, що підтверджується виписним епікризом № 3928 (а.с. 8). З матеріалів спадкової справи № 236/2014 року, наданої третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, вбачається, що на підтаві заяви [PERSON] від 22.08.2014 року відкрита зазначена справа, інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до третьої Запорізької державної нотаріальної контори протягом встановленого законом строку не звертались. Допитані в судовому засідання свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проживання [PERSON] з [PERSON], однією сім’єю без реєстрації шлюбу понад пьяти років, та пояснили, що з червня 2006 року вони стали проживати разом за адресою: [ADDRESS]. Під час сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет, разом здійснювали покупки, були пов'язані спільним побутом, жили дружно, мали доброзичливі відносини. Будь – яких родичів, щоб навідували [PERSON] свідки не бачили та від нього про них не чули. Згідно положень Глави 6 розділу IV ЦПК України про окреме провадження юридичний факт встановлюється тоді, коли від нього залежить виникнення, зміна чи припинення правовідносини, тобто у даному випадку право заявниці на отримання спадщини, як спадкоємцем четвертої черги. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування”, роз'яснено, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 „Про судову практику у справах про спадкування” справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) (далі - ЦПК) залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Достеменно встановлено, що після померлого 12.03.2014 року [PERSON] спадкоємці першої, другої та третьої черги, які в установленому законом порядку прийняли спадщину – відсутні. Як встановлено судом встановлення факту необхідно заявниці для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON], як спадкоємцем четвертої черги. Беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини справи, досліджені докази, пояснення свідків, суд приходить до висновку про те, що заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім’єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу знайшла своє обґрунтоване доведення в ході судового розгляду у зв'язку з чим підлягає задоволенню

Outcome: approved