Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору. В позові зазначила, що 17.01.2007 року між нею та відповідачем був укладений трудовий договір, згідно якому вона була прийнята на посаду бухгалтера, про що у трудовій книжці зроблена відповідна запис. Договір зареєстрований в Шевченківському районному центрі зайнятості. З 30.05.2011 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Після закінчення відпустки вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням розірвати трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але останній залишив її заяви без задоволення, свою трудову діяльність припинив, місце його знаходження їй невідомо. Внаслідок цього вона не може працевлаштуватися на іншу роботу. Вважає, що діями відповідача порушене її право на працю та її оплату, тому просила суд розірвати трудовий договір № 73 від 17.01.2007 року, зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В судовому засіданні позивачка підтримала позов з підстав, викладених у позові, наполягає на його задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, про час і місце судового розгляду був оповіщений належним чином: судова повістка разом з копіями відповідних документів надсилалася йому поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною позивачкою. Поштова кореспонденція повернулась до суду з відміткою поштового відділення № 71: За закінченням терміну зберігання». Згідно вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України у такому разі вважається, що судовий виклик, або судове повідомлення вручене належним чином. За згодою позивачки суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.01.2007 року між [PERSON], яка у подальшому змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 9), та приватним підприємцем [PERSON] укладено трудовий договір № 73, який зареєстровано в Шевченківському районному центрі зайнятості, як-то передбачено ст. 24-1 КЗпП Україн, а до трудової книжки позивачки внесено відповідний запис за № 5 від 17.01.2007 року (а.с. 6-7). Договір укладено на невизначений строк. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави припинення договору, якими є зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, або з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За приписами ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч зазначеним нормам діючого законодавста позивачка не надала доказів, які б підтверджували, що відповідач не виконує законодавство про працю або умови трудового договору, тому позов про розірвання трудового договору задоволенню не підлягає. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Загальний порядок таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права як зобов'язання особи внести до трудової книжки запис про звільнення не передбачено ні ст. 16 ЦК України, ні будь-яким іншим законом чи договором, а тому позов в цій частині задоволений бути не може.

Outcome: dismissed