Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок без нотаріальної згоди батька дитини, посилаючись на те, що відповідач по справі - її колишній чоловік, з яким шлюб розірвано в 2002 році, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія[NUMBER] виданим 10.10.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси Черкаської області, актовий запис № 509. Від шлюбу у них є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 30.01.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси Черкаської області, актовий запис № 73. Після розлучення їх син залишився проживати разом з нею. У період своєї відпустки та літніх канікул сина, вона має намір виїхати з дитиною за кордон на відпочинок, а саме: у державу - Чорногорія. На даний час її сину виповнилося 15 років, а тому для виїзду за кордон йому потрібна нотаріальна згода обох батьків. Отримати дозвіл від відповідача на тимчасовий виїзд сина за кордон на відпочинок вона не має можливості, оскільки відповідача вона не бачила майже 5 років, з дитиною він не спілкується. Розшукуючи відповідача, зі слів його друзів, вона взнала, що він виїхав з новою сім'єю за кордон, але в яку країну та адресу його проживання їй не відома. Вважає, що не можливість отримати від відповідача дозволу на виїзд сина за кордон на відпочинок порушує його права на вільне пересування, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом, в якому просить надати її неповнолітньому сину - [PERSON], [INFO] дозвіл на виїзд за кордон до держави Чорногорія на відпочинок у період з 15 липня 2017 року по 01 вересня 2017 року без дозволу та супроводу його батька - [PERSON] у супроводі його матері - [PERSON]. В судове засідання позивач не з'явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину не явки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи рекомендованим листом. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши письмові матеріали справи, на підставі їх повного, всебічного та об'єктивного дослідження, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] -колишній чоловік [PERSON], з яким шлюб розірвано в 2002 році, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія[NUMBER] виданим 10.10.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси Черкаської області, актовий запис № 509. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 30.01.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси Черкаської області, актовий запис № 73. Після розлучення син залишився проживати разом з позивачем. У період своєї відпустки та літніх канікул сина, позивач має намір виїхати з дитиною за кордон на відпочинок, а саме: у державу - Чорногорія. На даний час сину виповнилося 15 років, а тому для виїзду за кордон йому потрібна нотаріальна згода обох батьків. Отримати дозвіл від відповідача на тимчасовий виїзд сина за кордон на відпочинок вона не має можливості, оскільки відповідача вона не бачила майже 5 років, з дитиною він не спілкується. Розшукуючи відповідача, зі слів його друзів, вона взнала, що він виїхав з новою сім'єю за кордон, але в яку країну та адресу його проживання їй не відома. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Одним із питань, яка має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У СК України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Ст. 33 Конституції України гарантує кожному громадянину, в тому числі і дитині, свободу пересування, вільне право залишати територію України, якщо це відповідає інтересам дитини. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 р. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 в редакції постанови КМУ від 25.08.2010 р. № 724, передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно нормам ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Частиною 2 п. 3 ст. 313 ЦК України передбачено право батьків неповнолітньої дитини уповноважити будь-яку третю особу, як фізичну так і юридичну, на супровід дитини у його поїздки за кордон. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідач в судове засідання не з'явився, ґрунтовних доводів щодо своєї позиції не надав, тому суд вважає вимоги позивача такими, що не суперечать інтересам дитини, а лише сприяють її здоров'ю та розвитку. За таких обставин, суд вважає, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Зі згоди позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Outcome: approved