Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Трускавецького міського суду з позовом [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона одружилася 09 лютого 2002 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, і 30 червня 2015 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними розірвано. Майно, придбане ними за час перебування у шлюбі, не було поділене у судовому порядку, оскільки вона надіялася, що вони поділять його добровільно. За час проживання шлюбі вони з відповідачем працювали за кордоном в Іспанії з 2002 по 2004 року Коли вони повернулися, то купили двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Квартира здана в експлуатацію повністю, але ними не закінчено ремонт: квартира поштукатурена, встановлено автономне опалення, однак немає підлоги, сантехніки, кухонної плити та ін. Інвентаризаційна вартість квартири станом на 2015 рік становить 225 892 грн. У 2009 році вони придбали земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розміром 0,15 га в кварталі житлової забудови по [ADDRESS]. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 87 480 грн. Вони купили гараж, який розміщений в Гаражно-експлуатаційному товаристві «Беркут» в м. Трускавець. На даний час його вартість становить 89 000 грн. Все придбане майно за час шлюбу документально оформлене на відповідача, всі правовстановлюючі документи знаходяться у нього. Крім цього, 16 жовтня 2009 року відповідач за їхні спільні кошти без її відома купив однокімнатну квартиру [ADDRESS], оформивши її документально на батька - [PERSON]. 19 жовтня 2016 року батько подарував відповідачу цю квартиру. Відповідно до закону ця квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідач фактично за їхні спільні кошти з метою приховання майна 16 жовтня 2009 року оформив договір купівлі-продажу на свого батька, після чого останній 19 жовтня 2009 року шляхом укладення договору дарування передав у власність відповідачу зазначену квартиру. Такі дії свідчать про те, що відповідач спільне майно - кошти - витратив на шкоду сім'ї. Такі дії були вчинені з метою позбавити її права спільної сумісної власності подружжя на квартиру. Кошти на цю квартиру вони відкладали разом, крім цього, відповідач отримував на роботі в Іспанії допомогу на дитину - дочку [PERSON], 2006 року народження, по 500 євро щомісячно впродовж двох років. Квартира [ADDRESS], земельна ділянка в с. Уличне Дрогобицького району, металевий гараж в ГЕТ «Беркут» у м. Трускавець куплені ними за час шлюбу за спільні кошти. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто, у них з відповідачем почали виникати конфлікти щодо користування, володіння та розпорядження спільно придбаним майном. Позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] як таке, що набуте у порядку поділу спільного майна подружжя. У судовому засіданні позивачка пояснила, що два роки після одруження вони з чоловіком працювали в Іспанії, заробляли кошти. Був період, коли вона заробляла значно більше, ніж її чоловік. За зароблені кошти вони придбали квартиру на [ADDRESS]. Після повернення в Україну вона народила дитину, залишилася в Україні її доглядати. Чоловік знову поїхав в Іспанію. У той час її чоловік отримував по 500 євро щомісяця як допомогу на дитину. Згодом у їхній сім'ї почалися конфлікти, негаразди. Вона пропонувала чоловікові врегулювати цей спір добровільно на умовах, що їй переходить право власності на цю двокімнатну квартиру. На даний час вона з дітьми проживає в с. Уличне Дрогобицького району, щодня доїжджає в м. Трускавець, оскільки дочка відвідує школу м. Трускавець, а син - садочок. Аліменти чоловік на утримання дітей не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість по сплаті аліментів. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовну заяву з наведених у ній підстав та просив позов задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися. Представник відповідача [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, підтвердженням чого є довідка про доставку SMS-повідомлення. Відповідно до ч. 5 ст. 75 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.До суду представник відповідача [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки 24 листопада 2016 року о 12:00 год. він перебуватиме на судовому засіданні в апеляційному суді Львівської області по справі № 442/8734/14. До клопотання відповідач долучив копію довіреності від [PERSON] та копію роздруківки справ, призначених до розгляду в апеляційному суді Львівської області, з якої вбачається, що дійсно 24 листопада 2016 року відбувався розгляд справи з викликом осіб [PERSON], [PERSON] та ін. З огляду на те, що неможливо встановити, чи дійсно [PERSON] уповноважений представляти [PERSON] у ході розгляду саме цієї справи, у суду не було обґрунтованих підстав для відкладення розгляду. Представник відповідача [PERSON] неодноразово звертався з клопотаннями про відкладення розгляду справи без доказів, які б підтверджували поважність причини неявки у судове засідання та не з'явився у судове засідання 08 листопада 2016 року, будучи належним чином повідомленим про його час та місце і не повідомивши про причини своєї неявки, що є ознакою неповаги не суду. Крім того, відповідачем 06 червня 2016 року було подано апеляційну скаргу на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду про відкриття провадження від 11 грудня 2015 року, що є підтвердженням того, що відповідач зумисне затягував розгляд справи. Відповідач [PERSON] неодноразово був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за місцем своєї реєстрації, підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (штрихкодові ідентифікатори поштових відправлень 8217700005583 /арк. справи 67/, 8217700006717 /арк. справи 88/, 8217700007357 /арк. справи 94/, 8217700007438 /арк. справи 99/, 8217700007527 /арк справи 104/), однак жодного разу у судове засідання так і не з'явився. Вивчивши матеріали справи, зі згоди позивача суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши позивачку, її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вони посилаються як підстави своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2002 року. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 30 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /арк. справи 7/. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 69792491, сформованому 05 жовтня 2016 року, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 13 листопада 2008 року виконавчим комітетом Трускавецької міської ради /арк. справи 113-114/. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана подружжям під час перебування у шлюбі, з метою подальшого спільного проживання та за спільні кошти. Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року та №6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У ході розгляду справи не викликав заперечення той факт, що квартира [ADDRESS] була придбана за спільні кошти подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При прийнятті рішення у справі суд враховує положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до яких при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачає його на шкоду інтересам сім'ї, але й випадки, коли один із подружу не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1. ст. 60 СК). Якщо суд приходить до переконання, що подружжя мають право на нерівні частки в майні, то міркування такого характеру потребують в мотивації з посиленням на докази, які б підтверджували правильність зроблених судом висновків. Зокрема у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт (на який посилалася у поясненнях позивачка), що 16 жовтня 2009 року відповідач за їхні спільні кошти без її відома купив однокімнатну квартиру [ADDRESS], оформивши її документально на батька - [PERSON]. 19 жовтня 2016 року батько подарував відповідачу цю квартиру, що було зроблено з метою приховання майна. У матеріалах справи є копія договору дарування квартири від 19 жовтня 2009 року, відповідно до якого [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS]. При цьому приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Єдин Л.В. було роз'яснено сторонам, що правочин не є наслідком зловмисної домовленості між ними. Сторони однаково розуміють значення і умови цього договору, та його наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину /арк. справи 16/. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, у ході розгляду справи встановлено, [PERSON], [INFO] відвідує дитячий навчальний заклад № 7 «Дзвіночок» у м. Трускавець /арк. справи 112/, дочка [PERSON] дійсно навчається в 5-А класі середньої загальноосвітньої школи № 3 м. Трускавця Львівської області /арк. справи 115/. Діти на даний час входять до складу сім'ї [PERSON], що вбачається з довідки, виданої Уличненської сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 279 від 03 лютого 2016 року /арк. справи 125/. Той факт, що відповідач офіційно не працює, та уникає сплати аліментів, позивачкою у ході розгляд справи не доведено. Що стосується твердження позивачки про те, що вона зверталася в органи поліції з заявою про те, що чоловік поводив себе агресивно під час сімейного життя, наданим нею у судовому засіданні, а [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (що вбачається з листа Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області від 06 лютого 2014 року № 902 /арк. справи 126/). Оскільки події мали місце у 2014 року, то на підставі ст.39 КУпАП [PERSON] вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню. Як підставу для збільшення частки позивачки у спільно набутому майні подружжя суд не може враховувати її посилання на те, що відповідач не сплачує аліменти. Не зважаючи на пояснення позивачки у судовому засіданні про те, що батько не бере участі у вихованні дітей, не підтримує їх матеріально, цей факт не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи, оскільки з розрахунку заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що, хоча у відповідача і наявна заборгованість по сплаті аліментів, все ж сплата аліментів проводиться /арк. справи 116/. У матеріалах справи є копія розрахунку по аліментах, виданого Дрогобицьким міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області 29 вересня 2016 року № В15/09-13/5920, з якого вбачається що, відповідач періодично сплачує аліменти в користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей, хоча станом на 29 вересня 2016 року борг складає 31 000 грн. Зокрема у лютому, липні та вересні 2016 року відповідачем було сплачено по 2000 грн. на утримання дітей, у жовтні, листопаді та грудні 2015 року, березні, травні 2016 року - по 1000 грн. /арк. справи 116/. Виходячи із рівності часток у спільному майні подружжя, враховуючи вищенаведене, те, що суд вирішує спір в межах заявлених позовних вимог, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі в розмірі 2 258,92 грн. в користь позивачки та 1 395,08 грн. в користь держави. Відповідно до висновку № 3 будівельно-технічного дослідження судового експерта Дідовського Ю.Б. дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] станом на час проведення дослідження (15 березня 2016 року) становить 1 029 285,99 грн. Позивачці слід було сплатити при зверненні до суду судовий збір у розмірі 3 654 грн., оскільки вона звернулася з позовною заявою 10 грудня 2015 року, а фактично було сплачено 2 258,92 грн. Різницю між сумою, яку слід було сплатити позивачці при зверненні до суду, та сплаченою сумою судового збору необхідно стягнути з відповідача у користь держави.

Outcome: partial