Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом до [PERSON], у якому після уточнень просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] порядку поділу спільного майна подружжя та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом її вселення до спірної квартири. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 07.03.1992 року вона з відповідачем перебуває у шлюбі. В період шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS], яка була оформлена на [PERSON] На теперішній час згоди у питанні розподілу квартири [PERSON] та [PERSON] не досягли. Відповідач не пускає позивачку до квартири, змінив замки від вхідних дверей. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи про те, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти батьків [PERSON], тому є його особистою власністю. Позивачка у квартирі лише зареєстрована і проживала там деякий час за згодою відповідача, проте на теперішній час у спірній квартирі проживає [PERSON] зі своєю родиною. І [PERSON] ніякого права на квартиру не має. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. З 07 березня 1992 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Лізіновською сільрадою Россошанського району Воронежської області, актовий запис № 5. У період шлюбу 13 лютого 1996 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом 12-ї Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Згідно вимог ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести шляхом надання належних і допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. До справ даної категорії такі випадки не відносяться. Посилання представника відповідачки на те, що спірна квартира була придбана батьками [PERSON] не підтверджуються належними і допустимими доказами. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була набута подружжям під час шлюбу, тому належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Щодо вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуанні квартирою та вселення, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не можебути вних вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] перешкоджає у користуванні власністю позивачці [PERSON] (змінив замки від вхідних дверей та не пускає позивачку до квартири), що не заперечував представник відповідача у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений нею судовий збір в загальній сумі 487 грн. 20 коп. (а.с. 1, 33).

Outcome: approved