Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Російської Федерації, в якій просила відшкодувати моральну шкоду, завдану загибеллю її сина - [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби [INFO] в районі н.п. Ольховатка Єнакіївського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивач мотивує свої вимоги тим, що вона народилася [INFO] в селі Стрілиця Сумського району Сумської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу з громадянином України [PERSON] , [INFO] у неї народився син - [PERSON] . Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2018 року у цивільній справі №592/6969/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт загибелі [PERSON] , [INFO] при виконанні обов`язку військової служби [INFO] в районі н.п. Ольховатка Єнакіївського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Суд в цьому рішенні прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Позивач вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України, яка спричинила загибель її сина було завдано істотної шкоди, в зв`язку з чим просить стягнути з держави Російська Федерація на її користь в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою сина 1 761 858,66 грн., що на день підписання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 60 000,00 Євро. Позивачка, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Представник позивачки надав суду письмову заяву в якій просить розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , є громадянкою України, яка народилася [INFO] в селі Стрілиця Сумського району Сумської області України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що між позивачкою [PERSON] , та [PERSON] , було зареєстровано шлюб від якого [INFO] у них народився син - [PERSON] про що свідчить свідоцтво про народження відповідно серії [NUMBER] від 18.12.1975 року. Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2018 року у цивільній справі №592/6969/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт загибелі [PERSON] , [INFO] при виконанні обов`язку військової служби [INFO] в районі н.п. Ольховатка Єнакіївського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. За правилом ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2018 року у цивільній справі №592/6969/18 юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого [PERSON] , завдано шкоди, є Російська Федерація. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя сина позивачки, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р.(ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 р., далі - Європейська Конвенція). Як наслідок [PERSON] заподіяно моральну шкоду. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Російською Федерацією, внаслідок збройної агресії проти України, позбавлено життя [PERSON] який є сином позивачки, а отже грубо порушено її право на повагу до сімейного життя. У відповідності до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень, наданих в судовому засіданні, загибель [PERSON] завдала позивачці душевних страждань та болю. Незаконна та протиправна військова агресія Російської Федерації проти України, в наслідок якої загинув [PERSON] призвела до втрати позивачкою підтримки рідного сина та неможливості підтримувати звичний для неї спосіб життя. Вона постійно відчуває душевний біль, згадуючи свого сина та обставини за яких він загинув. Незаконність та безкарність дій Російської Федерації, особливий цинізм з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права людини в Україні та відчуття незахищеності, яке позивачка постійно відчуває через загибель свого сина - завдають позивачці безперервного, невгамовного душевного болю та страждань. Що стосується розрахунку компенсації за завдану [PERSON] , моральної шкоди то суд виходить з такого. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Крім цього, представник позивачки, в судовому засіданні зазначав, що через смерть сина [PERSON] втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває душевний біль від втрати близької людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, адже вона знаходиться у стресовому стані, що перемежовується із станом періодичної депресії. Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів [PERSON] , а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену [PERSON] моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60м000 Євро за загибель одної особи. Зокрема, такими такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах ми є «ХАЧУКАЕВЫ ПРОТИВ РОССИИ» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «САГАЕВА И ДРУГИЕ ПРОТИВ РОССИИ» (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), «ИСЛАМОВА ПРОТИВ РОССИИ» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «СУЛТЫГОВ И ДРУГИЕ ПРОТИВ РОССИИ» (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також душевного болю від втрати близької людини, почуття безпорадності, які вона відчуває роками через втрату рідної людини, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1 761 858,66 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 60 000,00 Евро., і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Outcome: approved