Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Лубенського нотаріального округу [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року померла її бабуся [PERSON] За життя бабуся, страждаючи від онкологічного захворювання обіцяла надати право на спадкування всього її майна порівну їй та її двоюрідному брату відповідачу по справі [PERSON] Коли після смерті бабусі звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини , то дізналася, що померла за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла відповідачу. Даний заповіт 24.12.2013 року було посвідчено приватним нотаріусом Лубенського нотаріального округу [PERSON]. Вважала, що бабуся, страждаючи від раку жовчного міхура, що супроводжувалося сильними болями, перебуваючи під дією ліків, які мають наркотичний вплив на організм, перебуваючи під постійним впливом родичів, не могла надавати адекватну оцінку своїм діям, оскільки навіть не могла вставати з ліжка, починаючи з вересня 2013 року. Вважала, що на момент складання заповіту [PERSON] не могла надавати оцінку своїм діям , а тому відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України даний заповіт є недійсним. На підставі викладеного, [PERSON] прохала суд визнати недійсним заповіт її бабусі [PERSON], який був посвідчений 24.12.2013 року приватним нотаріусом Лубенського нотаріального округу [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та прохали його задовольнити, обґрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували. Заперечення проти позову обґрунтовували тим, що на час складання заповіту [PERSON] могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, перебувала в адекватному стані, спілкувалася, була повністю контактною, хоч і хворіла. Третя особа приватний нотаріус Лубенського нотаріального округу [PERSON] вважала, що по справі відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. 24.12.2013 року вона дійсно посвідчувала заповіт [PERSON] При цьому [PERSON] перебувала у кабінеті із нею сама. Сумнівів у тому, що заповідач усвідомлювала свої дії та керувала ними ніяких не було. Підстав для посвідчення заповіту при свідках не було. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 24 грудня 2013 року приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заповіт [PERSON], згідно якого вона все своє майно заповіла [PERSON], відповідачу по справі. [INFO] року [PERSON] померла в м. Лубни Полтавської області. Згідно лікарського свідоцтва по смерть причиною смерті [PERSON] стала ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення жовчного міхура. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В судових засіданнях по справі були допитані наступні свідки. Так, свідок [PERSON] пояснив, що він працює лікарем гастроентерологом Лубенської КЦМЛ. У грудні 2013 року був на виклику у хворої [PERSON], яка мала рідку патологію - рак жовчного міхура. На час огляду хвора буда дуже важка, перебувала на диспансерному обліку у онкологів. В лікарні її на лікував. Пробув у неї близько 15 хв. Ставив [PERSON] питання з приводу хвороби, вона відповідала, була адекватна та контактна. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в м. Дніпропетровськ, являється двоюрідною сестрою чоловіка померлої [PERSON]. 25.12.2013 року приїхала в м. Лубни до [PERSON] за телефонним викликом своєї двоюрідної сестри [PERSON], де пробула до 24.01.2014 р. після дев»ятин по померлій. [PERSON], коли перебувала в лікарні, була в адекватному стані, все розуміла, все пам»ятала, хоча і була вже тяжко хворою. При ній [PERSON] віддавала матері позивачки грошові кошти та золоті вироби, а потім, за деякий час до смерті і грошові кошти на поховання. Від сестри дізналася, що та 24.12.2013 року возила [PERSON] до нотаріуса. Свідок [PERSON] пояснював, що працює завідуючим онкологічним відділенням Лубенської КЦМЛ. [PERSON] перебувала у них на лікуванні в минулому році з основним захворюванням рак жовчного міхура. У зв»язку з даним захворюванням їй призначалися знеболювальні ліки , про що зазначено в історії хвороби. Наркотичні ліки [PERSON] не призначалися. Під час перебування на лікуванні хвора [PERSON] все розуміла, була контактна, спілкувалася, самостійно надавала згоду на операцію, казала, що саме у неї болить , спілкувалася по стану свого здоров»я. Свідок [PERSON] пояснювала, що коли [PERSON] захворіла, вона з нею постійно зв»язувалася, зідзвонювалася. Приїздила до неї. Одного разу [PERSON] попрохала звозити її до нотаріуса та сказала, що хоче зробити заповіт. На прохання [PERSON], вона відвезла її до нотаріуса. Після вчинення нотаріальної дії [PERSON] розповіла, що в нотаріуса вона оформила заповіт. Психічний стан [PERSON] при цьому був нормальний та адекватний. Ініціатором оформлення заповіту була саме [PERSON] Свідок [PERSON] пояснював, що [PERSON] знав, оскільки проживав із нею по сусідству та постійно її бачив. Коли [PERSON] виписалася із Лубенської лікарні незадовго перед смертю , сказала, що вона помирає. Також повідомила, що своїй онуці залишила гроші та сережки, а заповіт склала на онука [PERSON]. Попрохала, щоб зробили все можливе, щоб хату її не продавали. Свідок [PERSON] пояснила, що їй було відомо про те, що [PERSON] заповіла у нотаріуса своє майно онуку [PERSON]. До цього казала, що залишить своє майно [PERSON]. При цьому [PERSON] говорила здраво, ніяких відхилень у психіці у неї не було. Свідок [PERSON] пояснила , що вона являється медсестрою вищої категорії , проживала по сусідству із [PERSON], яка попрохала поставити їй капельниці до того, як вона потрапила в Лубенську лікарню. На пропозицію, вона прокапувала [PERSON] , в ході чого їй стало відомо , що [PERSON] хотіла писати у нотаріуса заповіт на своє майно на онука [PERSON], онуці сказала, що залишить гроші і золото. Після того, як [PERSON] вийшла з лікарні , вона також приходила її провідувати. [PERSON] весь час перебувала у здравому стані. Свідок [PERSON] пояснював, що проживав по сусідству із [PERSON] та добре її знав. На початку грудня 2013 року бачив її на вулиці , також близько нового року ремонтував у неї вдома кран. [PERSON] жалілася, що важко ходити . При цьому була цілком адекватною. Свідок [PERSON] пояснила, що працює медсестрою у ІВВ. 23.12.2013 року разом із [PERSON] їздила додому до [PERSON], де допомагала [PERSON] поприбирати , перевдягнути та покупати [PERSON] В будинку [PERSON] спілкувалася із [PERSON] [PERSON] була в тяжкому стані. При цьому [PERSON] вколола [PERSON] трамадол для полегшення болю. Як їй здалося, психічний стан [PERSON] до уколу та після нього не змінювався. Судом також досліджено ряд письмових медичних документів, як то - медичну карту [PERSON], медичну карту стаціонарного хворого [PERSON], що підтверджують у [PERSON] захворювання, у зв»язку з яким вона перебувала на лікуванні у КЦМЛ м. Лубни та на амбулаторному лікуванні. Згідно висновку судово - психіатричної експертизи №648 від 31.12.2014 року [PERSON] станом на 24.12.2013 року виявляла ознаки вираженого астенічного розладу органічного походження (внаслідок онкологічного захворювання) ; наявний у [PERSON] психічний розлад істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення заповіту 24 грудня 2013 року. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснила, що при проведенні судово - психіатричної експертизи даних про те, що на час посвідчення заповіту [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у експертів не було. Згідно постанови Верховного Суду України від 29.02.2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові також вказано, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність особи в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення її психічної діяльності істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Враховуючи викладене, те, що позивачем не доведено абсолютну неспроможність [PERSON] в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суд вважає, що підстав для задоволення позову не має.

Outcome: dismissed