Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, стягнення безпідставно отриманих коштів. Свій позов мотивує тим, що 19.11.2018 між нею та відповідачем було укладено договір про надання інформаційно - консультативних послуг щодо виїзду позивача за кордон. Згідно умов договору, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо виїзду за кордон і перебування на території країн, що входять до Шенгенської зони; сприяти замовнику в підготовці документів, необхідних для виїзду за кордон, у тому числі надати консультації для отримання біометричного паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у разі необхідності; надати практичну допомогу замовнику. У день укладення договору та у відповідності до п. 1 розділу 3 Договору позивачка сплатила відповідачу 19500 грн., але останній квитанцію про отримання коштів не надав, пояснивши це відсутністю бланків прибуткового касового ордеру. Наприкінці листопада 2018 року відповідач зателефонував позивачу та повідомив, що сплачених нею коштів недостатньо та для оформлення документів щодо працевлаштування за кордоном, зокрема трудового договору, придбання квитків для виїзду їй необхідно терміново перерахувати відповідачу ще 48750 грн.. Відповідач запевнив позивача, що для підтвердження сплати нею коштів буде квитанція банку, а договір на визначену суму із зазначенням вартості кожної послуги, у тому числі вартості квитків та візи він надасть при передачі пакету документів щодо переїзду та працевлаштування. 30.11.2018 позивач через відділення ПриватБанку перерахувала кошти у розмірі 48750 грн. на вказаний відповідачем його розрахунковий рахунок. Через декілька днів відповідач зателефонував позивачу та повідомив, що при оформленні документів у нього виникли певні труднощі, а тому їй необхідно почекати декілька тижнів. Прохання позивача надати квитанцію до прибуткового касового ордеру про оплату послуг за договором від 19.11.2018 на суму 19 500 грн. та договір про надання послуг на суму 48750 грн. відповідачем ігнорувались. Під час чергової розмови щодо належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором останній повідомив, що він не зобов`язувався надавати послуги із працевлаштування за кордоном, а тому більше нічого робити не буде і не потрібно йому телефонувати. На час звернення позивача до суду із позовом відповідач умови договору про надання інформаційно-консультативних послуг щодо виїзду за кордон не виконав, позивач будь-яких послуг від відповідача не отримав, а відповідач отримані кошти позивачеві не повернув. Вважає укладений між позивачем та відповідачем договір про надання інформаційно-консультативних послуг щодо виїзду за кордон від 19.11.2018 недійсним, оскільки він укладений із використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, обману, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача як споживача послуг, виходячи із наступних правових підстав. Просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 68250 грн.. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 19.06.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача адвокат Пятін Є.В. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позов, у встановлений судом строк не подав. Про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені рекомендованими листами. Суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 19.11.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 1080 про надання інформаційно - консультативних послуг щодо виїзду позивача за кордон. Згідно умов договору, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо виїзду за кордон і перебування на території країн, що входять до Шенгенської зони; сприяти замовнику в підготовці документів, необхідних для виїзду за кордон, у тому числі надати консультації для отримання біометричного паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у разі необхідності; надати практичну допомогу замовнику. Відповідно до довідки від 19.03.2019 виданої АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] . 30.11.2018 о 13.09 год. в касі відділення за адресою: м. Городище , вул . Миру, 50 , здійснила платіж на картку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] у сумі 48995,00 грн.. Станом на день подачі позову до суду відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] гроші не повернуті. У мови договору не виконані. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Аналізуючи положення договору про надання інформаційно - консультативних послуг від 19.11.2018, укладеного між позивачем і відповідачем, суд приходить до висновку, що вони не містять конкретного, зрозумілого переліку послуг, їх зміст, якість, складові частини, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки позивачем доведено факт перерахування відповідачу суми коштів в розмірі 48750 грн., а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як безпідставно набуті. Щодо перерахування позивачем відповідачу суми у розмірі 19500 грн. та у зв`язку з цим вимоги у поверненні даних коштів, то суд вважає, у частині цих позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином за змістом даних норм закону, на особу, яка звертається до суду за захистом своїх прав, покладається обов`язок доказування факту порушення, невизнання або оспорювання конкретного суб`єктивного права. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, суду не було надано жодного доказу на підтвердження сплати позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] грошових коштів. Розглядаючи вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди суд керується наступним. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 5 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Обґрунтовуючи необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди позивач вказувала, що внаслідок обманних діянь з боку відповідача позивачу необхідно було докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок несення неоправданих, безпідставних значних матеріальних витрат, але докази того, що позивач здійснював зазначені дії у матеріалах справи відсутні. Отже, позивач не довів незаконність дій відповідача, які спричинили моральну шкоду, а також позивачем не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що позивачем не надано жодного доказу щодо перерахування відповідачу суми коштів у розмірі 19500 грн., а також те, що позивач не довела незаконність дій відповідача, які спричинили їй моральну шкоду, тому зазначені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, і, відповідно, задоволенню не підлягають. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762,00 грн.. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved