Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення завдатку в сумі 90000,00 гривень , Крім того, було заявлено клопотання про відшкодування з відповідача судових витрат по сплаті судового збору та надання правової допомоги . У позовній заяві зазначила, що 14.11.2014 року між нею та відповідачем було підписано у письмовому виді попередній договір, за яким відповідач мав продати їй житловий будинок в с. Великі Копані Олешківського ( на той час Цюрупинського ) району по вул. Сонячна, №31, за 190000,00 гривень, а вона сплатити його вартість із попереднім розстроченням платежу на два роки, і договір купівлі-продажу мали оформити не пізніше 14.11.2016 року, оскільки в неї на дату домовленості не було потрібної суми грошей, а будинок відповідача перебував у іпотеці ЗАТ КБ «Приватбанк». Зокрема, в день підписання вказаного договору вона сплатила відповідачу 60000,00 гривень, про що ними зазначено в тексті договору ( п.3.1). Через рік 14.11.2015 року вона сплатила відповідачу іще 30000,00 гривень завдатку, У листопаді 2015 року вона мала сплатити 60000,00 гривень, однак такої суми коштів в неї не було і відповідач погодився отримати 30000,00 гривень в рахунок сплати за будинок, про їх отримання відповідач зробив відповідну відмітку на останній сторінці договору, зазначивши, що жодних претензій до неї не має. На дату підписання вказаного договору відповідач попередив її, що будинок в іпотеці, і заборгованість становила 110224.80 гривень , про що відмічено в п. 5.2 договору. Однак договір купівлі-продажу укладений не був, відповідач став її уникати, гроші не повернув, а 12.02.2018 року від представника ПАТ КБ «Приватбанк» вона дізналася, що будинок від 28.12.2015 року є власністю банку, а сам договір іпотеки у реєстрі заборон відрізняється від зазначеного у договорі від 14.11.2014 року. Після цього вона звернулася до відповідача з письмовою вимогою повернути отримані кошти в сумі 90000,00 гривень, однак ні грошей, ні відповіді не отримала. У звязку з тим, що укладений між нею та відповідачем [PERSON]О від 14.11.2014 року попередній договір не відповідає вимогам закону і є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально, то вона просить стягнути з відповідача отримані 90000,00 гривень, а також судові витрати по справі судовий збір в сумі 10000,00 гривень та витрати у звязку із зверненням за правовою допомогою адвоката в сумі 10000,00 гривень. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали . На підтримання позову [PERSON]В пояснила, що у 2014 році вона змушена була переїхати з Луганської області , з тимчасово окупованої території, в Херсонську область в с. Великі Копані, де підшукувала недороге житло , і в інтернеті на сайті оголошень побачила про продаж банком житлового будинку, належного відповідачеві. Вона познайомилася з [PERSON], вони домовилися за ціну, однак у неї не було всієї суми, а у нього будинок в іпотеці. Тому вони домовилися за розстрочку , і відповідач запевнив її, що він погасить кредитну заборгованість і виведе будинок з іпотеки. У 2014 році вона сплатила йому 60000,00 гривень, у Херсоні у нотаріуса їм склали попередній договір, однак нотаріально його ніхто не посвідчив. Відповідач передав ї ключі і вона з сімєю заселилася в будинок, де проживає і досі. Через рік вона дізналася, що будинок іще в іпотеці і [PERSON] при цьому не відмовився від сплати нею меншої частки за будинок 30000,00 гривень. Також нею було передано відповідачу додатково 10000,00 гривень на укладення ним договору з адвокатом, оскільки він так і не врегулював питання з банком щодо погашення кредиту та виведення будинку з іпотеки. Про це відповідач зробив власноручний запис на останній сторінці у договорі. Тобто, фактично [PERSON] отримав від неї у 2014 та у 2015 рр. 100000,00 гривень, однак на даний час вона заявляє до стягнення лише суми завдатку у 90000,00 гривень . Але у лютому 2018 року представник банку повідомив її, що банк є власником будинку і буде вимагати виселення її сім*ї, тому вона стала вимагати повернення грошей, оскільки вважає, що її обдурили і просить заявлені вимоги задовольнити. Представник позивача на підтримання позову пояснив, що укладений сторонами попередній договір не посвідчений нотаріально і є нікчемним, тому відповідач має повернути позивачу все отримане ним за таким договором. Також понив, що відповідач ввів позивача в оману, намагався продати їй будинок без звернення до іпотеко держателя, не погашаючи заборгованість за кредитом, безпідставно отримував кошти за будинок і не повідомив позивача про те, що будинок йому вже не належить. Позов просить задовольнити. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов та пояснення до відзиву. Заявлений позов не визнав , в судові засідання жодного разу не зявився, а клопотання про розгляд справи за його відсутності, за участі його представника. У відзиві на позов відповідач зазначив, що не погоджується з позицією позивача, яка заявляє про нікчемність попереднього договору, але все ж посилається на нього як на доказ отримання ним завдатку в сумі 100000,00 гривень. Також відповідач не погоджується із ціною позову, вказавши, що фактично всі отримані ним суми охоплюються п 3.2 попереднього договору, і їх належить вважати частиною завдатку в сумі 60000,00 гривень. В подальшому у поясненнях відповідач все ж визнав, що фактично отримав від [PERSON] спочатку 60000,00 гривень а в 2015 році погодився з [PERSON] та отримав від неї лише 30000,00 гривень завдатку, знаючи, що має можливість предявити їй претензію щодо сплати решти суми завдатку у 30000,00 гривень. Однак остання так і не сплатила йому цю суму , і коли за його розрахунками у серпні 2016 року [PERSON] достатньо заробила для розрахунку за будинок , він зустрівся з нею, але остання відмовилася виконувати підписаний нею договір і решти суми йому так не сплатила. Зі своєї сторони у 2014 році він, отримавши завдаток , передав покупцеві будинок в належному стані, вони домовилися про всі істотні умови договору, який фактично порушила позивач, не сплативши обумовлену ними частину завдатку на виконання п.3.2 договору, що стало причиною непогашення ним кредиту. Йому необхідна була сума в 120000,00 гривень, яку він не отримав від [PERSON] Крім того, зазначив, що позивачем порушено строки давності звернення до суду з цим позовом, які спливли у листопаді 2017 року і просить їх застосувати та відмовити у задоволенні позову з цих підстав, про що подав окрему заяву. Також відповідач на підтвердження своєї позиції щодо невизнання позову у поданих поясненнях надав розрахунок та вказав, що позивач проживала в його будинку не сплачуючи йому гроші, сама здавала будинок квартирантам, заробивши на цьому за три роки 144000,00 гривень, від використання присадибної ділянки заробила іще 60000,00 гривень, а проживаючи безоплатно, зекономила за три роки 36000,00 гривень. Представник відповідача [PERSON] на підтримання позиції свого довірителя позов не визнав і пояснив, що позивачем пропущено строки давності, остання порушила строки та умови виконання договору , чим позбавила відповідача можливості погасити кредит та оформити договір купівлі- продажу будинку у строки, обумовлені договором. У задоволенні позову просить відмовити з підстав пропуску строку давності. Також представник відповідача заявив про порушення строку надання представником позивача розрахунку витрат на надання позивачу правової допомоги. Судом встановлено, що 14.11.2014 року сторони [PERSON] (як перша сторона ( продавець), та [PERSON]В.( як друга сторона( покупець), уклали письмовий договір, за яким домовилися про купівлю продаж нерухомого майна житлового будинку , розташованого в с. Великі Копані Олешківського району ( на той час Цюрупинського), вул. Сонячна, №31, жилою площею 48,70 кв.м., загальною площею 63,50 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами за ціною у 190000,00 гривень , належного [PERSON] , із розстроченням платежу в день підписання продавець отримав від покупця 60000,00 гривень, із зобовязанням покупця заплатити продавцю у строк до 14.11.2015 року іще 60000,00 гривень; вказані суми у договорі сторони визначили у якості завдатку, які підлягають зарахуванню у ціну за житловий будинок при укладенні нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу, строки укладення якого зазначені не пізніше 14.11.2016 року п.п. 3.1,3.2,3.3, 6.1. Крім того у вказаному договорі перша сторона повідомила про те, що житловий будинок перебуває в іпотеці у звязку з кредитними зобовзаннями перед ПАТ КБ «Приватбанк» і гарантує на момент укладення договору купівлі-продажу внести на рахунок кредитора 110224,80 гривень та зніме обтяження, які можуть стати перешкодою укладенню основного договору. (п.5.2)(а.с.8-10). Відповідно до письмової розписки на останньому аркуші письмового договору , яка відповідачем не оспорювала ся, [PERSON] отримав від [PERSON] 14.11.2015 року 30000,00 гривень і претензій до неї не має(а.с.10). Таким чином, судом із зазначеного письмового договору (п. 3.1) та з письмової розписки на вказаному договорі встановлено, що позивач сплатила відповідачу в загальному двома частинами спочатку 60000,00 гривень в день підписання вказаного договору 14.11.2014 року , а 14.11.2015 року 30000,00 гривень, всього 90000,00 гривень. Отримання відповідачем вказаних грошових сум підтверджено письмовими доказами письмовим договором та розпискою на останньому аркуші договору з підписами сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами укладено не було . Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майна власником житлового будинку в с. Великі Копані Олешківського району по вул. Сонячній, №31, на підставі договору іпотеки від 28.12.2015 року , виданого приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу №1300, являється ПАТ КБ «Приватбанк» , право приватної власності за яким на підставі вказаного договору іпотеки зареєстровано 09.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, № запису про право власності -17936347, відомості у державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за вказаною адресою відсутні ( а.с.15). Позивач [PERSON] в листі від 25.02.2018 року, адресованого [PERSON], зазначила про те,що відповідач зі своїм адвокатом ввели її в оману щодо дійсності попереднього договору та про те, що від представника ПАТ КБ «Приватбанк» їй стало відомо, що відповідач не є власником житлового будинку і вимагала від нього повернути їй отриманий ним завдаток в сумі 90000,00 гривень (а.с.16-17). Відповідно до положень ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Тобто, суд вважає, що укладений сторонами договір, який зазначено як попередній, не відповідає зокрема формі його укладення , оскільки за законом підлягав нотаріальному посвідченню. Крім того, відповідно до положень ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає обовязково нотаріальному посвідченню , то і попередній договір підлягав нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Виходячи з тексту письмового договору від 14.11.2014 року, суд приходить до висновку, що хоча сума переданих відповідачу грошових коштів у договорі і зазначена як завдаток, однак сторонами не було передбачено ніяких правових наслідків щодо невиконання договору. Посилання у договорі на норми ЦК України у випадку порушення зобовязання є недостатніми для цього, а оскільки положення ст. 571 ЦК України в договорі не знайшли свого відображення, то зважаючи на те, що позивачем заявлено про стягнення переданих відповідачеві сум, суд вважає, що між сторонами дійсно мало місце передача авансу, оскільки договір завдатку у якості забезпечення виконання зобов'язання можливий лише у тому випадку, коли він передається на підтвердження зобов'язання і на забезпечення виконання зобов'язання, тобто, виступає у якості забезпечувальної функції. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок платежів є завдатком, вона вважається авансом ( ч.2 ст.570 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що на дати отримання відповідачем грошових коштів 14.11.2014 року та 14.11.2015 року житловий будинок перебував під заставою, тому права [PERSON] на його відчуження були обмеженні договором іпотеки. Разом з тим іпотекодержателя до участі у домовленості сторін ніхто не залучав, і хоча сторони обумовили строки укладення договору купівлі- продажу, вказаний договір не міг бути укладеним, оскільки право власності банку на підставі договору іпотеки виникло вже у грудні 2015 року. При цьому відповідачем до суду не надано доказів на підтвердження укладання договору іпотеки у 2008 році, про що зазначено у письмовому договорі. Позивач вказувала, що про продаж будинку вже у 2014 році дізналася з оголошення, опублікованого банком на сайті оголошень в інтернеті, і заперечення відповідача, що саме з вини позивача він не погасив іпотечну заборгованість судом не може бути прийнято до уваги з урахуванням вищезазначених обставин. Тому суд вважає, що між сторонами мало місце передача авансу в сумі 90000,00 гривень, і приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми авансу у розмірі 90000,00 грн. Відповідачем подано заяву про застосування строку давності, однак суд не вбачає підстав для застосування цього, оскільки до суду з позовом [PERSON] звернулася 23.03.2018 року, строки укладення договору купівлі-продажу сторони обумовили не пізніше 14.11.2016 року. Разом з тим, другу частину авансу позивачем передано відповідачу 14.11.2015 року . Законом визначено загальну позовну давність у три роки( ст.257 ЦК України). Із зазначених вище дат передачі авансу , що підтверджено письмовими доказами , вбачається, що загальні строки позовної давності позивачем не порушено і заявлене відповідачем клопотання є необгрунтованим і задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, витати на професійну правничу допомогу. Позивачем сплачено 1000,00 гривень судового збору. Тому відповідно до розміру сум, що підлягають до стягнення, пропорційно задоволеному ( ст. 141 ЦПК України) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 900,00 гривень, що складає 1% від задоволеного. Витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 гривень позивачем включено у ціну позову, що є неправильним. Крім того, позивачем надано докази на підтвердження того, що сума гонорару адвоката за надання правничої допомоги склала 8500,00 гривень, що підтверджено долученими до клопотання квитанціями (а.с.51-58). Частиною другою ст. 137 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : п. 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; П.2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З наданих адвокатом [PERSON] договору, розрахунку витрат за договором дорученням про надання правової допомоги від 15.03.2018 року , додатку до договору №1, сторонами визначено вартість адвокатських послуг : за вивчення і збір документів для надання правничої допомоги та досудову консультацію - 500,00 гривень, вартість складання позову та підготовка для подання до суду -1600,00 гривень, за кожне судове засідання - 600,00 гривень , кількість яких передбачено 4( 2400,00 гривень); гонорар адвоката за виграну справу 4000,00 гривень, та супроводження виконання судового рішення 1500,00 гривень (а.с18,Більш точних розрахунків, актів виконаних робіт не надано. При цьому, у справі було проведено 2 судові засідання, два судові засідання були відкладенні через перебування судді у відпустці та зайнятість у іншій справі, та одночасна неявка відповідача . Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та субєкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими субєктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та розяснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституціний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обовязки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обовязки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу. Закон, яким було визначено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу ( №4991-УІ від 20.12.2011року) втратив чинність 15.12.2017 року. При цьому склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши, надані адвокатом докази на підтвердження витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що не всі витрати обгрунтовані належним чином. Тому виходячи із положень, зазначених у рішенні Конституційного Суду, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача обумовлені договором витрати на вивчення і збір документів та консультацію, складання цивільного позову та його підготовка до суду , а також витрати на надання правової допомоги безпосередньо у двох судових засіданнях за відсутності граничних обмежень та стягнути з відповідача 4000,00 гривень. Разом з тим, гонорар за виграш справи ( 4000,00) , за участь у судових засіданнях, які не відбулися, та майбутні витрати на супроводження виконання рішення задоволенню не підлягають, тим більше, що за останню послугу позивач кошти в сумі 1500 ,00 гривень адвокату не сплачувала Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути аванс в сумі 90000,00 гривень, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 900,00 гривень та витрати на оплату правової допомоги в сумі 4000,00 гривень, а всього стягнути 94900,00 гривень.

Outcome: partial