Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми позики, в якому просить стягнути з [PERSON] суму боргу за договорами позики в розмірі 1193746,50 грн., 3% річних у розмірі 149815,34 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 22.10.2007 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики в сумі 320000,00 доларів США, які він зобов'язався повернути до 22.10.2011 року, що підтверджується письмово укладеним договором від 22.10.2011 року та власноручно написаною розпискою в присутності свідків, на протязі 2009-2014 років відповідач здійснив часткове повернення позики на загальну суму 246500,00 дол. США, однак станом на 22.10.2011 року сума в розмірі 73500,00 дол. США залишилася не повернутою, а отже відповідачем допущено порушення зобов'язання щодо повного повернення суми позики у встановлений договором строк і оскільки відповідач добровільно не бажає повернути борг, то повинен сплатити їй 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, пояснив, що позивачкою було пропущено загальний строк позовної давності зі зверненням до суду, враховуючи що договір позики між сторонами було укладено 22.10.2007 року, а звернулася вона з позовом до суду лише у 2015 році, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], врахувавши покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 22.10.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 320000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на день укладення становлять 1616000,00 грн., а позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у доларах США у визначений договором строк. (а.с. 6-7) Відповідно до п. 2.1 договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником, що додатково підтверджується відповідною власноручною розпискою позичальника. Відповідно до п. 2.2 договору, строк надання позики позичальнику становить 4 роки з моменту надання позики, тобто відрахування строку, на який надається позика, здійснюється з наступного дня після отримання позичальником коштів від позикодавця. Згідно п. 2.4 позичальник має право повертати позику частково різними сумами, раніше строку повернення. Також, 22.10.2007 року [PERSON] було власноручно написано розписку про отримання від [PERSON] суму позики в розмірі 320000,00 дол. США, які він зобов'язався повернути відповідно до умов укладеного договору позики від 22.10.2007 року в присутності свідків - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8) Суд враховує ту обставину, що сторонами по справі не заперечувалося, що між позивачкою та відповідачем дійсно було укладено договір позики, [PERSON] було власноручно написано розписку про отримання від [PERSON] суми позики та передані грошові кошти. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що були присутніми 22.10.2007 року при укладенні між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі грошових коштів. Разом з тим, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що відповідач повернув позивачці частку позики, а саме 21.11.2009 року в розмірі 70000,00 дол. США, 04.10.2010 року в розмірі 55000,00 дол. США, 15.12.2011 року в розмірі 46000,00 дол. США, 06.04.2012 року в розмірі 30500,00 дол. США, 14.03.2013 року в розмірі 25500,00 дол. США, 06.11.2014 року в розмірі 19500,00 дол. США, а всього 246500,00 дол. США, про що свідчать власноручно написані розписки [PERSON] про отримання грошових коштів за договором позики. (а.с. 11, 12, 13,14, 15, 16) А отже, сума боргу зі сторони відповідача за договором позики від 22.10.2007 року становить 73500,00 дол. США. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При розгляді справи стороною відповідача не заперечувалась сума боргу, однак було заявлено клопотання про застування строку позовної давності, посилаючись на те, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено 22.10.2007 року, а звернулась позивачка з позовом до суду 10.02.2015 року, тобто поза межами загального строку позовної давності. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. При вирішенні даного спору, суд, приходить до висновку, що позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу в межах загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з моменту часткового виконання відповідачем свого боргового зобов'язання, тобто в даному випадку, з дня останнього повернення відповідачем [PERSON], а саме 06.11.2014 року, суми боргу, в той же час, з даним позовом до суду позивачка звернулася 10.02.2015 року, тобто в межах загального трьохрічного строку позовної давності, а тому вимоги сторони відповідача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позовна давність переривалася вчиненням відповідачем дій з виконання обов'язку за договором. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. За згодою сторін в договорі позики може бути визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті. У цьому випадку, сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлено договором або законом. Зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти у повному обсязі позивачці не повернув, при цьому термін повернення коштів визначеного договорі позики та розписці від 22.10.2007 року минув, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики в розмірі 73500,00 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1 дол. - 16,241449 грн. та становить 1193746,50 грн., оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту договору позики та розписок, на підставі яких доказується факт укладення договору позики, його умови та часткове виконання, при цьому відповідач не заперечував факту укладення чи умов договору, заперечень проти позову не надавав. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 149 815,34 грн. (а.с. 5) Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу в розмірі 1193746,50 грн. та 3% річних у розмірі 149815,34 грн., а всього 1343561,84 грн. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 3654,00 грн.

Outcome: approved