Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Черкаська філія товарної біржі» «Українська біржа нерухомості» про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посилаючись на те, що 25 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Правил біржової торгівлі, згідно із протоколом відкритих торгів № 2, підписаним на Торговій біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п. 1 вказаного договору, об`єктом купівлі-продажу була квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира складається із двох кімнат, загальною площею 45,2 кв. м., в тому числі житлова площа 28 кв. м., розташована на п`ятому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку. Згідно з п. 2 договору квартира належала відповідачу на підставі договору довічного утримання посвідченого Першою Черкаською держнотконторою 17.07.1996 року за № 4-4585 укладеного із [PERSON] , яка померла [INFO] та [INFO] року за заявою відповідачки була виписана із квартири з допомогою отриманої нею довідки Ф-1. Після придбання позивачем квартира була зареєстрована в Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації і записана в реєстраційну книгу № 5 під номером 139. Відповідно до п. 4 договору квартира оцінюється за згодою сторін і продається за 12000 грн. Вказану суму коштів відповідач отримала від позивача повністю до підписання договору про що свідчить відповідний напис на цьому договорі. Згідно з п. 5 договору позивач набула право власності на квартиру з дня реєстрації зазначеного договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія). Як вбачається з договору він зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 25.02.1998 року за реєстровим номером 84-2. Також, право власності на зазначену квартиру за позивачем було зареєстровано в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відміткою на зворотній стороні договору. Крім цього, позивач у вказаній квартирі зареєструвалася майже відразу, але в зв`язку із заміною паспорта відмітка у ньому проставлена з 05.06.2007 року. Відповідно до довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 10215 о від 22.01.2020 року виданої на ім`я [PERSON] станом на 01.01.2013 року зазначена квартира зареєстрована в КП «ЧООБТІ» і належить на праві власності позивачу. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2020 року відомості про речові права на нерухоме майно, прав власності та щодо заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та інформації реєстру іпотек на зазначену квартиру відсутні. На час укладення договору позивачу не було відомо, що правочин підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до якого, правочини зареєстровані на біржі подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Про таке зокрема зазначалося у ст. 15 наведеного Закону і про таке також було зазначено в договорі. 23.01.2020 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. з метою посвідчення договору та подальшому відчуження належної їй на праві приватної власності квартири. Проте нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що вказаний договір не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК України (в редакції, яка діяла в момент укладення договору) в частині його нотаріального посвідчення. На даний час позивач не може розпорядитися належною їй квартирою у зв`язку із недотриманням форми правочину, а саме відсутністю нотаріального посвідчення. Позивач вважає, що умови договору сторонами було повністю виконано. Нею було сплачено вартість придбаного майна, а відповідач звільнила продану квартиру, передала ключі від квартири та документи на неї. Ні заперечень, ні претензій чи будь-яких зауважень по придбаній квартирі ніхто із сторін договору з дня його укладення і до цього часу не заявляв. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 25 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 25 лютого 1998 року за номером 84-2. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти винесення заочного рішення. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 25 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Правил біржової торгівлі, згідно із протоколом відкритих торгів № 2, підписаним на Торговій біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п. 1 вказаного договору, об`єктом купівлі-продажу була квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира складається із двох кімнат, загальною площею 45,2 кв. м., в тому числі житлова площа 28 кв. м., розташована на п`ятому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку. Згідно з п. 2 договору квартира належала [PERSON] на підставі договору довічного утримання посвідченого Першою Черкаською держнотконторою 17.07.1996 року за № 4-4585 укладеного із [PERSON] , яка померла [INFO] та [INFO] року за заявою відповідачки була виписана із квартири з допомогою отриманої нею довідки Ф-1. Після придбання позивачем квартира була зареєстрована в Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації і записана в реєстраційну книгу № 5 під номером 139. Відповідно до п. 4 договору квартира оцінюється за згодою сторін і продається за 12000 грн. Вказану суму коштів відповідач отримала від позивача повністю до підписання договору про що свідчить відповідний напис на цьому договорі. Згідно з п. 5 договору позивач набула право власності на квартиру з дня реєстрації зазначеного договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія). Як вбачається з договору він зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 25.02.1998 року за реєстровим номером 84-2. Також, право власності на зазначену квартиру за позивачем було зареєстровано в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відміткою на зворотній стороні договору. Крім цього, позивач у вказаній квартирі зареєструвалася майже відразу, але в зв`язку із заміною паспорта відмітка у ньому проставлена з 05.06.2007 року. Відповідно до довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 10215 о від 22.01.2020 року виданої на ім`я [PERSON] станом на 01.01.2013 року зазначена квартира зареєстрована в КП «ЧООБТІ» і належить на праві власності позивачу. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2020 року відомості про речові права на нерухоме майно, прав власності та щодо заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та інформації реєстру іпотек на зазначену квартиру відсутні. На час укладення договору позивачам не було відомо, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до якого, зокрема ст. 15, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають, про що було вказано у Договорі. 23.01.2020 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. з метою посвідчення договору та подальшому відчуження належної їй на праві приватної власності квартири. Проте нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що вказаний договір не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК України (в редакції, яка діяла в момент укладення договору) в частині його нотаріального посвідчення. На даний час позивач не може розпорядитися належною їй квартирою, у зв`язку із недотриманням форми правочину, а саме відсутністю і нотаріального посвідчення договору. Позивач вважає, що умови договору сторонами було повністю виконано, нею було сплачено вартість проданого майна, а відповідачем була звільнена квартира, передані ключі та документи. Ні заперечень, ні зауважень ніхто зі сторін договору з дня його укладення і до цього часу не виявляв. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення Договору) - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі. Оскільки договір було укладено 25.02.1998, до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод. Згідно із ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Зі змісту ст. 224 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що при вчиненні даного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільні дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме: купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У свою чергу ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналізуючи зміст наведених норм цивільного законодавства, враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, суд вважає, що договір купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року за реєстраційним № 84-2 може бути визнаний судом дійсним, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення в справі на підставі наявних в справі доказів, що відповідає вимогам ст.ст. 280-282 ЦПК України.

Outcome: approved