Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. В обґрунтування позову посилалася на те, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання (догляду) від 28 січня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передав їй у власність вищевказану квартиру, а позивач, у свою чергу, зобов'язалась забезпечити відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Право власності переходить до набувача з моменту державної реєстрації цього договору. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2015 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] У вказаній квартирі разом із [PERSON] зареєстрований та проживає його син [PERSON] - відповідач у справі. Відповідач не підтримує ніяких стосунків зі своїм батьком, лише постійно з ним свариться, чим погіршує умови для проживання та лікування хворої людини. Позивача, як законного власника квартири та особу, яка піклується та доглядає за його батьком, не визнає, створює несприятливі умови проживання та догляду за літньою, хворою людиною. Крім того, у сплаті комунальних платежів, розподілі видатків на утримання участі не приймає. [PERSON] вказує, що все це призводить до створення несприятливих умов для проживання у її квартирі та виконання договору довічного утримання. У подальшому уточнивши позовні вимоги, посилаючись на викладене вище, [PERSON] просила суд усунути перешкоди в користуванні її житлом шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що у спірній квартирі проживає все життя. Батько неодноразово намагався його виселити з квартири, проте суди приймали рішення на користь [PERSON] Договір довічного утримання вважає фіктивним, оскільки його дружина постійно знаходилася у квартирі [ADDRESS] і ніякого нотаріуса не бачила. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідка, суд встановив наступне. За договором довічного утримання (догляду) від 28 січня 2015 року [PERSON] (відчужувач) передав, а [PERSON] (набувач) отримала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,6 кв.м, взамі чого набувач зобов'язується забезпечити відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Вищевказана квартира належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 24.06.1994 року за реєстровим № 3-2419. Право власності переходить до набувача з моменту державної реєстрації цього договору. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 28.01.2015 року квартира [ADDRESS] загальною площею 44,6 кв.м належить на праві приватної власності [PERSON] Як вбачається з довідки дільниці № 56 КП «Жилкомсервіс» від 23.01.2015 року у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO], з 09.02.2005 року та відповідач [PERSON], [INFO], з 20.08.2008 року. Реєстрація відповідача у квартирі [ADDRESS] з 20.08.2008 року також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області від 06.05.2015 року. Оскільки на теперішній час власник квартири, до якої в якості члена сім'ї вселився у 2008 році відповідач, змінився та, враховуючи положення ст. 391, ст. 383 ЦК України, позов нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю квартирою підлягає задоволенню. Так, права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Таким чином, права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідним від прав самого власника. Частина 4 статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Оскільки право власності [PERSON] на квартиру припинилося, член його сім'ї [PERSON] також втратив право користування цим приміщенням і підлягає виселенню за позовом нового власника квартири [PERSON] Посилання [PERSON] як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог на рішення Фрунзенского районного суду м. Харкова від 14 травня 2010 року, від 22 березня 2011 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2011 року, не приймаються судом до уваги, оскільки вказані рішення та ухвала суду прийняті у справах з іншим суб'єктним складом, з іншими підставами позовів, тому вказані судові рішення не мають приюдиційного значення для вирішення даного спору. До посилань [PERSON] на фіктивність договору довічного утримання та до показів свідка [PERSON] (цивільної дружини відповідача) про те, що вона є домогосподаркою, постійно знаходиться у квартирі [ADDRESS] та [PERSON] і нотаріуса ніколи не бачила суд відноситься критично, оскільки договір довічного утримання (догляду) від 28 січня 2015 року у судовому порядку не оспорювався та на теперішній час є дійсним. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести шляхом надання належних і допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. До справ даної категорії такі випадки не відносяться. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України - з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved