Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що 01.04.2014 вона уклала з [PERSON] договір позики, відповідно до якого передала йому кошти у сумі 6700 грн, а [PERSON] зобов'язався у строк до 05.04.2014 повернути борг. Підтвердженням договору є письмова розписка про позику грошей. Відповідачем було порушено умови та строки виконання договору. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01.10.2015 на користь [PERSON] з [PERSON] було стягнуто заборгованість за період прострочення з 06.04.2014 по 17.05.2015 за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 11135,40 грн, пеню - 13601 грн та 3% річних - 223,57 грн. На день звернення до суду [PERSON] заборгованість не сплатив. Договором позики від 01.04.2014 передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу і 0,5% пені за кожен день прострочення сплати. Оскільки рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01.10.2015 охоплено період нарахування з 06.04.2014 по 17.05.2015, а борг відповідач не повернув, просить стягнути за період з 18.05.2015 по 05.12.2016 суму індексу інфляції - 794,62 грн, пеню 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення - 19028 грн, 3% річних - 312,28 грн та судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що не брав у [PERSON] грошові кошти у борг, розписку написав під тиском. Крім того, зазначив, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до закону до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Строк давності до вимоги позивача про стягнення пені розпочався з наступного дня після кінцевої дати повернення боргу 06.04.2014 та сплив 06.04.2015. Позивач звернулася до суду у грудні 2016, тобто через два з половиною роки. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01.10.2015 на користь [PERSON] з нього було стягнуто заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з 06.04.2014 по 17.05.2015 у сумі 11135,40 грн, пеню - 13601 грн та 3% річних - 223,57 грн. Відповідач вважає, що позивач намагається стягнути з нього пеню за період, який не охоплює річний строк з дати виникнення права на позов. Тому просив суд застосувати до вимог позивача про стягнення з нього 19028 грн пені наслідки спливу позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 01.04.2014 [PERSON] відповідно до договору позики отримав від [PERSON] у борг 6700 грн та зобов'язався повернути вказану суму до 05.04.2014 (а.с. 10), що підтверджується даними копії письмової розписки від 01.04.2014 (а.с. 6) та рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01.10.2015, відповідно до якого на користь [PERSON] з [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з 06.04.2014 по 17.05.2015 у сумі 11135,40 грн, пеню - 13601 грн та 3% річних - 223,57 грн (а.с. 7-9). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оскільки обставина укладення договору позики між сторонами встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, то дана обставина не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними правовими нормами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 599, 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ураховуючи те, що відповідач [PERSON] у порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконав взятого на себе зобов'язання, суд дійшов висновку, що сума індексу інфляції у розмірі 794,62 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 312,28 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача 19028 грн пені, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. З приводу правовідносин, що виникли між сторонами, Верховний Суд України зробив правовий висновок у постанові №6-116цс13 від 06.11.2013, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Водночас, сторони у договорі не збільшували строк позовної давності зі стягнення пені, а, відтак, вона в силу ч. 2 ст. 258 ЦК України обмежується періодом в один рік. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норми ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Такий висновок суду повністю кореспондується зі змістом правової позиції Верховного Суду України, що висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у постанові від 06.11.2013, про яку йшлося вище. Таким чином, суд приймає заперечення відповідача про те, що позивач просить стягнути пеню за період, що не охоплюється строком позовної давності, та, ураховуючи дату звернення позивача з позовом до суду (07.12.2016), суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за період з 07.12.2015 по 07.12.2016 у сумі 12294,50 грн (6700 грн х 0,5% х 367 днів = 12294,50 грн, де 6700 сума боргу, 0,5 % - ставка пені за прострочення виконання послуги, 367 кількість прострочених днів). Одночасно слід зазначити, що суд не приймає заперечення відповідача про те, що позику він не брав, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних заперечень відповідач не надав, а відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач просила стягнути на її користь пеню, суму індексу інфляції та три проценти річних всього на суму 20134,90 грн, суд дійшов висновку про задоволення позову частково у сумі 13401,40 грн, що становить 67% (13401,40 грн *100% / 20134,90 грн). З огляду на зазначене з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, що документально підтверджені (а.с. 1, 24), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 369,30 грн (551,20 * 67 / 100). На підставі викладеного та ст. 61 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 256, 258, 261, 526, 527, 530, 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial