Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області із позовом до [PERSON], Хацьківської сільської ради Черкаського району Черкаської області та просила зобов'язати [PERSON] повернути самовільно зайняту земельну ділянку , визнати недійсними рішення Хацьківської сільської ради: №6- 10 від 05.05.2003 року «Про розгляд скарг громадян села з приводу суміжного землекористування»стосовно [PERSON] та [PERSON] та № 41-10/VI від 22.08.2013 року про встановлення розміру земельної ділянки [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірна земельна ділянка повинна належати їй, так [INFO] померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який вона заповідала позивачу, в 1972 раці за даним домоволодінням обліковувалася земельна ділянка площею 0,20 га, а відповідач [PERSON] самовільно забудувалася на земельній ділянці, яка належала матері позивача, підробила будівельний паспорт і незаконно використовує належну їй земельну ділянку. Крім того, позивач вважає рішення Хацьківської сільської ради: №6- 10 від 05.05.2003 року «Про розгляд скарг громадян села з приводу суміжного землекористування»стосовно [PERSON] та [PERSON] незаконним, оскільки рішення приймалось на підставі протоколу узгоджувальної комісії від 23.04.2003 року в якому внесена недостовірна інформація, якою є: протокол зборів управління від 18.05.1985 року, згідно якого земельна ділянка [PERSON] становить 0.15 га. Але в даному документі минулих літ немає Прізвища [PERSON], що підтверджується довідкою Архівного відділу Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області за № 123 від 22.06.2011 року в якій сказано, що в протоколі № 2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Ватутіна с. Хвацьки, Черкаського району. Черкаської області від 18 травня 1985 року відомостей про зменшення земельної ділянки у гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 0,20 га до 0,15 га не виявлено. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт згідно ч.1 ст. 155 Земельного Кодексу України визнається недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надала суду письмове заперечення проти заявленого позову, та просила в його задоволенні відмовити з підстав зазначених в її запереченні. Представник Хацьківської сільської ради в судовому засіданні позов не визнала просила в його задоволенні відмовити повністю. Та зазначила, що за позивачем [PERSON] в [ADDRESS] взагалі не рахується земельна ділянка і жодних рішень про надання в користування позивачу за даною адресою Хацьківська сільська рада не приймала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який вона заповідала позивачу. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2011 року, [PERSON] успадкувала від своєї матері -[PERSON] житловий будинок з по господарськими житловими спорудами [ADDRESS]. Відповідно до довідки №620 від 30.06.2010 року за домоволодінням [PERSON] станом на 01.01.1973 року в с.Хацьки Черкаського району по вул.. Шевченко рахується земельна ділянка площею 0,15 га. На даний за позивачем [PERSON] в [ADDRESS] взагалі не рахується земельна ділянка і жодних рішень про надання в користування позивачу за даною адресою Хацьківська сільська рада не приймала. З протоколу засідання виконавчого комітету Хацьківської ради від 25.04.1972 року вбачається, що [PERSON] було надано дозвіл на будівництво будинку на виділеному їй участку. Згідно акту про відведення в натурі присадибної земельної ділянки від 15.06.1972 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Хацьківської ради від 25.04.1972 року та відповідно до рішення правління колгоспу ім.. Ватутіна від 127.02.1972 року [PERSON] були встановлені в натурі межі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,12 га Відповідно до свідоцтва про право власності №507 від 29.06.1990 року [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] Хацьківська сільська рада на 6 сесії ХХІV скликання на підставі протоколу від 23.04.2003 року прийняла рішення за №6- 10 від 05.05.2003 року «Про розгляд скарг громадян села з приводу суміжного землекористування», яким було вирішено залишити у користуванні громадян [PERSON] 0,0672 га земельної ділянки та [PERSON] - 0,145 га земельної ділянки. Встановлено що померла [PERSON] протокол узгоджувальної комісії від 23.04.2003 року та рішення Хацьківської сільської ради №6-10 від 05.05.2003 року не оскаржувала. Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Надання земельних ділянок у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ст. 123 ЗК України). Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини справи на які вона посилається. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка вважає незаконним та таким, що порушує її права рішення про надання у користування земельної ділянки третій особі, оскільки згідно довідки Хацьківської сільської ради №620 від 30.06.2010 року за домоволодінням [PERSON] згідно запису в по господарських книгах за 1971-1973 роки рахувалася земельна ділянка площею 0,20 га. Дійсно, у відповідності до ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, розміщений на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщений такий будинок, без зміни її цільового призначення. Однак, право землекористування до складу спадкової маси включене бути не може, з підстав, визначених ст.1219 ЦК України, -оскільки є особистим майновим правом. За приписами ч.3 ст.126 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Водночас, належним чином оформлено документи на право постійного користування земельною ділянкою, -не було. Крім того, згідно приписів ЗК, що був чинний за життя матері позивачки -Земельного Кодексу Української РСР від 08.07.1970 року, -земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування, а дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу -в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. За приписами п.3 ч.1 ст.78 Земельного кодексу Української РСР, робітники, службовці і інші громадяни, які проживають у сільській місцевості (але не працюють у сільському господарстві), користуються присадибними земельними ділянками, включаючи площу, зайняту будівлями, у таких розмірах: -не більше 0,15 гектара, а на поливних землях - не більше 0,08 гектара на сім'ю. Присадибні ділянки в попередніх розмірах зберігаються за вказаними в пунктах 1 і 2 частини першої цієї статті робітниками і службовцями при переході їх на пенсію по старості чи інвалідності, а також за сім'ями робітників і службовців, що призвані на дійсну строкову службу в ряди Збройних Сил СРСР або пішли вчитися, - на весь строк перебування на військовій службі або в учбовому закладі (ч.2 вказаної вище статті). Збереження права користування земельною ділянкою із збереженням попередніх розмірів нормами ЗК Української РСР встановлено не було. В свою чергу, питання користування присадибною земельною ділянкою при переході права власності на жилий будинок, розташований у сільській місцевості, було врегульоване ст. 106 ЗК, згідно якої перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягнув за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок згідно вказаної норми провадилося на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу (ч.1). У випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР (ч.2). З аналізу наведеного, стосовно інтересу позивачки на земельну ділянку у розмірі, який обліковувався за її матір'ю в 1971-1973 роках, -отримавши в спадок будинок, позивачка набула права власності лише на нерухоме майно, передане у спадок -будинок. Таким чином, право користування земельною ділянкою у розмірі 0,20 га в період з 1971 року по 1973 рік, -стосувалося безпосередньо особи гр. [PERSON] та не передалося у спадщину. Водночас, за приписами ст.1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Із наведеного вбачається, що право користування мала лише померла гр. [PERSON], яка з 1973 року (з дати зменшення розміру її земельної ділянки з 0,20 га до 0,15 га) і до моменту смерті жодних дій, спрямованих на набуття права власності на земельну ділянку у розмірі саме 0,20 га не вчиняла. Твердження позивача та її представника про те, що будівельний паспорт [PERSON] підроблений не знайшло свого підтвердження в суді, так як позивач не надав жодного доказу, який би підтвердив його слова. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого доведення в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed