Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом та просила визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], колишню невістку [PERSON], її неповнолітню доньку [PERSON], оскільки вони з вересня 2011 року без поважних причин не проживають у вказаному будинку. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачка в судове засідання не з'явилися, будучі повідомленою належним чином про день та час розгляду справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Нікольської РДА Нікольського району Донецької області в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без їх присутності з максимальним урахуванням інтересів малолітньої [PERSON] Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволення не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже в аспекті ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] З виписки з домової книги, виданої Виконавчим комітетом Кальчицької сільської ради №1558 від 01.08.2017 року вбачається, що в даному домоволодінні окрім позивачки зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], та неповнолітня [PERSON], [INFO], але фактично не проживають. Факт не проживання відповідачки [PERSON] в місці її реєстрації з 2011 року підтверджено актом обстеження житла на предмет проживання за адресою: [ADDRESS] і вважає судом встановленим. Водночас, в матеріалах справи наявні листи про те, що близько останніх чотирьох років неповнолітня [PERSON] проживає разом з тіткою [PERSON], 1975 року народження, на території села Скадовка Чаплинського району Херсонської області. В частинах 1, 2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», зазначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відомості про те, що місце проживання неповнолітньої [PERSON], 2006 року народження, змінено у встановленому законом порядку з домоволодіння [ADDRESS] на інше, чи наявний спір про місце її проживання, у суду відсутні. Відсутні також відомості щодо встановлення особою, з якою проживає дитина, чи іншими особами, опікунства над неповнолітньою [PERSON], наявності у останньої іншого постійного місця для проживання ніж те, що наявне. Таким чином, суд приходить до висновку про тимчасове проживання неповнолітньої [PERSON], 2006 року, в місці проживання свої тітки [PERSON] на території села Скадовка Чаплинського району Херсонської області. Враховуючи викладене, а також, те, що на теперішній час постійне місце проживання неповнолітньої дитини за згодою позивачки - власника домоволодіння, зареєстроване у встановленому законом порядку, доказів про наявність у дитини іншого постійного місця для проживання суду не надано, а визнання відповідачки [PERSON] втратившою право користування житловим приміщенням домоволодіння [ADDRESS] стане наслідком втрати права користування вказаним житлом неповнолітньою [PERSON], 2006 року народження, суд, з метою забезпечення прав неповнолітньої особи, вважає за необхідне відмовити в позові до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], про визнання втратившими право користування житловим приміщенням вищевказаного домоволодіння. На підставі ст.88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою в позові судові витрати

Outcome: dismissed