Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В позові зазначено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від19 грудня 2013 року, позивачу на праві власності належить квартира № 2 у житловому будинку [ADDRESS], яка є відокремленим житловим приміщенням. Крім того, 19 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,17 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належала відповідачу на праві приватної власності. Однак, договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально посвідчено не було, натомість договір був укладений в письмовому виді, позивач сплатила відповідачу гроші за придбану земельну ділянку, про що була складена відповідна розписка, а відповідач передала їй правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку. В зв'язку з цим позивач вважає, що оскільки вона набула право власності на житловий будинок, то відповідно, вона набула й право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування цього житлового будинку. Позивач просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,17 га, розташовану на території с. Нове Мелітопольського району Запорізької області за адресою: [ADDRESS], та призначену для обслуговування житлового будинку, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 06 грудня 2000 року. В судове засідання позивач не з'явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як встановлено в судовому засіданні, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 06 грудня 2000 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,17 га, розташованої на території с. Нове Мелітопольського району Запорізької області за адресою: [ADDRESS], та призначеної для обслуговування житлового будинку. В подальшому на 4/5 частини земельної ділянки було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 серпня 2004 року за № 1601. Згідно заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 липня 2013 року, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дійсними, припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності, за участю третьої особи - [PERSON], задоволено. Визнано дійсним договір дарування 1/5 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,17 га, укладений 29 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі довіреності від 15 вересня 2004 року, визнавши на цю частину земельної ділянки право власності за [PERSON]. Визнано дійсним договір дарування 1/10 частин земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,17 га, укладений 25 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнавши право власності на цю частину земельної ділянки за [PERSON]. Припинено право власності [PERSON] на 1/20 частину квартири та 1/10 частку земельної ділянки по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/20 частину квартири [ADDRESS] та на 1/10 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,17 га, що належать в порядку спадкування [PERSON] та зареєстровані на ім'я [PERSON], що помер [INFO]. Рішення набрало законної сили 26 липня 2013 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 19 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 3061, продавці - [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали у власність покупцю, а покупець - [PERSON] прийняла належну продавцям на праві власності квартиру, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2013 року. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19 грудня 2013 року, продавець - [PERSON] продала, а покупець - [PERSON] сплатила обумовлену договором суму за земельну ділянку, загальною площею 0,17 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Згідно письмової розписки від 19 грудня 2013 року, [PERSON] отримала від [PERSON] суму в розмірі 29036 гривень 00 копійок, в рахунок сплати за земельну ділянку, площею 0,17 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що на момент складання договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2013 року, [PERSON] на підставі рішення суду набула право власності на земельну ділянку, площею 0,17 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], призначену для обслуговування житлового будинку, та мала право розпоряджатись нею на свій розсуд. Тобто, після набуття права власності на зазначену вище квартиру, яка є відокремленим житловим приміщенням, до позивача також перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташована ця частина житлового будинку в розмірі, необхідному для обслуговування житлового будинку, а саме: площею 0,17 га, як це визначено згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 06 грудня 2000 року. При цьому, судом враховується, що земельна ділянка, площею 0,17 га, була виділена для обслуговування житлового будинку, на даний час цільове призначення земельної ділянки ані відповідачем, ані позивачем не змінено і вона використовується саме для обслуговування житлового будинку, тому вбачається, що вимоги ст. 120 ЗК України дотримано. Однак, оформити належним чином право власності на земельну ділянку позивач не може, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений в письмовому виді, але нотаріально його посвідчено не було, а відповідач відмовляється займатися переоформленням земельної ділянки. Крім того, відповідно до поданої до суду заяви, відповідач позов визнає в повному обсязі, а згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, суд приходить до висновку, що вказані докази у сукупності повністю підтверджують наявність підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0,17 га, розташовану на території с. Нове Мелітопольського району Запорізької області за адресою: [ADDRESS], та призначену для обслуговування житлового будинку, у зв'язку із переходом до позивача права власності на частину житлового будинку, яка розташована на цій земельній ділянці. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.

Outcome: approved