Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, з 2002 року вона добросовісно почала користуватися чужим майном, яке залишилося після розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» Дворічанського району Харківської області (надалі - КСП «Маяк»), а саме нежитловим приміщенням (колишня баня), яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, КСП «Маяк» було ліквідовано і правонаступників не мало, будь-які правовстановлюючі документи на вказане нежитлове приміщення були відсутні, будь-які договори на користування ним не укладалися, а позивач була членом КСП «Маяк», тому вона впевнено вважала, що має право користуватися вказаним приміщенням для власних потреб. Факт її добросовісного, відкритого, безперервного володіння чужим майном полягає в тому, що вона сімнадцять років не приховувала, що вказане майно знаходиться в її володінні, [PERSON] постійно користувалася даним приміщенням, підтримувала його в належному технічному стані, замінила вікна та двері, забезпечує охорону. Представник позивача за довіреністю адвокат Рябоконь В. А. в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу в його відсутність. Представник відповідача Тавільжанський сільський голова Дворічанського району Харківської області Тритяк М. І. в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечує проти їх задоволення, просив справу розглянути за відсутності представника сільської ради. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В 1980 році колгоспом «Маяк» Дворічанського району Харківської області по [ADDRESS] на території земель, що належать сільській раді, було побудовано нежитлове приміщення - баня, загальною площею 218,1 кв.м. (а.с. 12-13). Починаючи з 2002 року до теперішнього часу [PERSON] відкрито та безперервно володіє та користується, а також утримує в належному стані нежитлове приміщення (будівля колишньої бані), розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується депутатським актом від 30 січня 2019 року (а. с. 7). Згідно з довідкою Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-30/181 від 30.01.2019, нежитлове приміщення (будівля колишньої бані), розташоване за адресою: [ADDRESS], значиться за [PERSON], [INFO] (а. с. 8). Комунальним підприємством «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» 28 березня 2018 року на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок - баню, яка розташована за адресою: [ADDRESS], згідно з яким назва об'єкта - будівля бані з навісом, літери Аа, загальною площею 218,1 квадратних метрів (а. с. 11). Відповідно до інформаційної довідки від 28 березня 2018 року, виданої комунальним підприємством «Дворічанське бюро технічної інвентаризації», згідно з архівними документами реєстрація прав власності на дану будівлю відсутня (а. с. 12). Згідно з висновком про вартість майна від 30 січня 2019 року, а саме будівлі бані загальною площею 218,1 квадратних метрів, розташованої за адресою: [ADDRESS], розташованої на неприватизованій земельній ділянці, вартість за результатами оцінки становить 193146,00 гривень (а. с. 13). Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом 5 (п'яти) років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 9 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 (десяти) років або рухомим майном - протягом 5 (п'яти) років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5). Таким чином, відповідачем по цій справі Тавільжанська сільська рада Дворічанського району Харківської області. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивача довів, що [PERSON] з 2002 року відкрито та безперервно володіє та користується будівлею бані, утримує її в належному стані. Але окрім цього, таке відкрите та безперервне володіння будівлею бані є добросовісним, оскільки [PERSON] як член КСП «Маяк» вважала, що має право користуватися вказаною будівлею для власних потреб, тобто вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Визнання відповідачем позову, не суперечить закону не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. При цьому, згідно вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз'яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. За таких обставин справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, відповідач визнав позов і не заперечував проти його задоволення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і вже сімнадцять років продовжує відкрито, безперервно володіти нежитловою будівлею - банею з навісом, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідачем по справі спростувань вказаних обставин та вимог про повернення цього нерухомого майна не заявлено, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved