Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач посилається на те, що 25 жовтня 1997 року вона уклала шлюб із [PERSON] , який зареєстрований Виконавчим комітетом Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 11, серія [NUMBER] від 25 жовтня 1997 року. Вказує, що від даного шлюбу вони мають спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та дочку - [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею і перебувають на її утриманні та вихованні. Спору з відповідачем щодо місця проживання дітей не має. Пояснює, що їхні відносини з відповідачем стали псуватися, оскільки вони люди різних характерів і поглядів на життя, що призводить до постійних суперечок та непорозумінь від чого страждають діти. Чоловік перестав поважати її як особистість, не рахувався з її бажаннями і не поважав її працю в інтересах сім`ї. Тобто спільне життя з відповідачем стало неможливим. Шлюб між ними існує тільки формально. [PERSON] більше часу проживає окремо від них, перебуваючи на роботі за кордоном, однак матеріально сім`ю не підтримує, кошти для належного утримання дітей не надає. Вважає, що подальше збереження сім`ї порушуватиме її інтереси, а також інтереси їхніх дітей, оскільки відповідач участі в їх вихованні не бере. Спільне господарство вони не ведуть. Подальше спільне життя й збереження сім`ї вважає неможливим. Стверджує, що спору про майно вони не мають. На даний час кошти на утримання дітей від [PERSON] їй не потрібні. Оскільки шлюб існує тільки формально, просить суд не давати їм строк на примирення, та вважає, що шлюб слід розірвати. На підставі викладеного, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, а також дітей залишити проживати з нею. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.03.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак, 22.07.2020 року її представник - адвокат Посоляник В.Й. подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак, 22.07.2020 року подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі. В заяві зазначив, що з позовними вимогами погоджується. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 25.10.1997 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , (після реєстрації шлюбу прізвище - [PERSON] ), було укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що 25.10.1997 року зроблено відповідний актовий запис за № 11, що стверджується оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно 08.01.2020 року Ужгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін є діти: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.03.2006 року виконавчим комітетом Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.08.2011 року виконкомом Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося, вони разом не проживають та сімейних стосунків не підтримують. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, відповідач визнав позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Що стосується питання визначення місця проживання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач позовні вимоги позивача визнав. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині встановлення місця проживання дитини - малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом з мамою гр. [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про встановлення місця проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , з позивачем, то така не підлягає до задоволення, так як останньому уже є 14 років і відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, його місце проживання визначається ним самим. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України та ч. 3 ст. 29 ЦК України, у разі спору місце проживання дитини може визначатися судом лише щодо фізичної особи у віці до 14 років. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 420,40 грн. судового збору.

Outcome: partial