Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майна. Свій позов мотивувала тим, що з відповідачем по справі [PERSON] вони з 26 березня 2012 року до 10 серпня 2013 року перебували у громадянському (незареєстрованому) шлюбі, проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. 10 серпня 2013 року вони юридично зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, про що складено відповідний актовий запис за № 383. На момент реєстрації шлюбу вона була вагітна, а проживали вони у її батьків за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року у них народилася спільна дитина - син [PERSON]. У громадянському шлюбі, у червні 2013 року, ними за спільні сімейні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. В належну квартиру вони з відповідачем [PERSON] заселилися 04 жовтня 2013 року, а до цього вони з 06 січня 2013 року разом проживали у її матері [PERSON]. Кошти на придбання спірної квартири частково надавали її батько [PERSON], який дав 40000 грн. та її мати [PERSON], яка для вказаної мети брала два кредити, з яких 14900 грн. в КС «Кредит-Чорнобиль» та 18900 грн. у вказаній кредитній установі. Вказані кошти пішли на ремонт квартири. Власником квартири в документах було зазначено відповідача. Оскільки вирішити спір з відповідачем в добровільному порядку не вдалося, тому вона змушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримала та вказала, що із відповідачем по справі стали проживати однією сім'єю з 26 березня 2012 року на винайняті квартирі по [ADDRESS]. Вони з відповідачем вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Вона в цей час перебувала в дикретній відпустці по догляду за дитиною від першого шлюбу та отримувала допомогу по догляду за дитиною близько 1000 грн. та аліменти близько 300 грн.. Якийсь час вони з відповідачем проживали у її батьків за адресою: [ADDRESS]. Її батьки постійно надавали кошти їм на прожиття, оскільки відповідач ніде не працював. Оскільки мала народитися друга дитина, то вони з відповідачем вирішили збільшити житлову площу. Пошуком квартири займався повністю відповідач, вона особисто участі в цьому не приймала, так як була вагітна. За скільки було придбано спірну квартиру вона не знає. На придбання квартири її батьки також давали відповідачу кошти, але в якій сумі сказати не може. За яку суму коштів було придбано квартиру їй не відомо так, як вона не цікавилася даним питанням. Вважає, що квартира була придбана за спільні кошти та за спільні кошти зроблено ремонт. Так як вона була вагітна, то вони вирішили з відповідачем зареєструвати шлюб. 10 серпня 2013 року вони юридично зареєстрували шлюб. В спірну квартиру вселилися 4 жовтня 2013 року, до цього з 6 січня 2013 року вони проживали у її батьків. [INFO] року народилася їх спільна дитина. Представник позивача підтримав позовну заяву позивачки та просив її задоволити та вказав, що доказом спільного проживання як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період придбання спільного майна є той факт, що до придбання спірної квартири позивачка була вагітна та з 3 квітня 2013 року перебувала на обліку в жіночій консультації, крім того, позивач та відповідач на момент придбання спірної квартири вели спільне господарство та проживали у матері позивача. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що спільно з позивачкою почали спільно проживати, коли вона повідомила про вагітність, це з лютого місяця 2013 року, тому підстав визнавати факт спільного проживання в період з 26.03.2012 року не має. Безпідставні посилання позивачки і на ті обставини, що квартира [ADDRESS] була придбана в період проживання однією сім'єю і на спільні кошти, оскільки спільних коштів у них з позивачкою не було. Крім того, їхні стосунки з позивачкою не були постійними та не носили ознак усталених сімейних стосунків, він був зареєстрований і проживав в [ADDRESS], яка належала його братові на праві приватної власності. Вони з позивачкою дійсно мали стосунки, але за рік до народження дитини. Позивачка проживала [ADDRESS], в них були вільні стосунки, він інколи приходив до неї, але його речей в квартирі, де проживала позивачка не було, не було у них із позивачем і спільного бюджету. Хто сплачував кошти за винайняту квартиру позивачки йому не відомо, але він не сплачував. З січня 2013 року позивачка переїхала проживати до своїх батьків та він інколи до неї заходив. Коли позивач повідомила його про вагітність, вони стали спілкуватися тісніше. У батьків позивача вони разом стали проживати з зими 2013 року. Позивачка в своєму позові посилається на те, що її мати [PERSON] брала кредит в вересні 2013 року та у квітні 2013 року для придбання квартири, однак квартира була ним куплена 27.06.2013 року і до вересня 2013 року він зробив ремонт за власний кошт. Мати позивачки не надавала йому ніяких коштів ні на придбання квартири, ні на ремонт та йому взагалі не відомо на які цілі та куди були витрачені взяті в кредит матір'ю позивачки кошти. Ні позивачка, ані її батьки коштів на придбання спірної квартири не надавали. Квартира ним була куплена за особисті кошти, кошти отримані ним від продажу житла, яке раніше належало йому на праві власності, а саме ? квартири [ADDRESS], а також квартири [ADDRESS]. Та за особисті кошти проведено ремонт в квартирі. Він не заперечує, що меблі, які є в квартирі та інші речі були куплені в період шлюбу і на спільні кошти. Взагалі, скільки коштів позивачці надавали її батьки він ніколи не цікавився. Питання по квартирі стало відразу ж після народження їхньої дитини. Про свою дитину він дбає та пропонував позивачці надати йому можливість продати спірну квартиру та купити однокімнатну квартиру для спільної дитини, однак позивачку така пропозиція не влаштовує. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що спірна квартира хоч і була придбана відповідачем під час проживання з позивачем, однак не являється спільним майном, оскільки придбана виключно за кошти відповідача вилучені від продажу нерухомого майна, яке раніше йому належало. Крім того, відповідач хоч і проживав з позивачем на момент придбання квартири, однак між ними не було усталених сімейних стосунків, вони не вели спільне господартво, не мали спільного бюджету. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється матір'ю позивачки. Її дочка [PERSON] з 2011 року проживала разом з дитиною від першого шлюбу окремо на зйомній квартирі по [ADDRESS], а з 2012 року разом з її дочкою став проживати відповідачем по справі, [PERSON]. За зйомну квартиру сплачувала вона, кошти на проживання, на ліки також надавала вона, тобто повністю їх утримувала, оскільки відповідач ніде не працював. Через деякий час, на початку 2013 року, діти ([PERSON] та [PERSON]) переїхали проживати до неї. Відповідач постійно проживав з її дочкою, його речі були в її квартирі. Вона в цей час проживала на дачі. Вона брала кредит у банку на всякі потреби, давала кошти дітям, давав кошти і батько позивачки. Діти вирішили купити 3-кімнатну квартиру, на цьому наполягала [PERSON] (позивач). Вона та батько [PERSON] допомагали коштами для придбання квартири та її ремонту. Вона брала кредити в банках та на протязі року дала позивачу та відповідачу 18900 грн. та 20000 грн. Про те чи мав відповідач у власності квартиру їй не відомо. 4 жовтня 2013 року її дочка та відповідач переїхали у спірну квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на початку квітня 2011 року переїхала проживати в місто Умань. 15.04.2011 року вона придбала у відповідача по справі двокімнатну квартиру за 28 000 долларів США. Договір придбання квартири був оформлений у формі договору дарування, оскільки вона настояла на цьому так як на той час їй так було потрібно. Кошти за квартиру вона передала відповідачу в присутності нотаріуса. Квартиру відповідач продав як власник. Згідно домової книги відповідач в квартирі був один зареєстрований та там проживав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що являється батьком позивачки. Так, пояснив, що про спір стало йому відомо, коли в червні 2015 року зустрів відповідача, який попросив у нього кошти. Він дав відповідачу 800 грн., а той сказав що поверне після продажу квартири. Після почутого подзвонив до дочки та дізнався про конфлікт. Відповідач за час проживання з його дочкою ніде не працював та він не одноразово мав з ним розмову з приводу цього. Спочатку стосунків приблизно з березня 2012 року, відповідач проживав з позивачкою та її дитиною від першого шлюбу на зйомній квартирі по [ADDRESS]. Відповідач дуже гарно ставився до дитини [PERSON] (позивачки). Хто сплачував за квартиру йому не відомо. Потім з січня 2013 року перейшли проживати до них [ADDRESS]. Відповідач постійно проживав з його дочкою однією сім'єю, його речі були присутні в квартирі. Коли відповідачем придбавалася двокімнатна квартира по [ADDRESS] йому не відомо. З приводу продажу даної квартири та покупки нової, спірної, квартири із ним не радилися, але він надавав кошти для ремонту квартири. Коли саме було придбано спірну квартиру йому не відомо, але він неодноразово давав відповідачу кошти. Так ним було передано відповідачу кошти в сумі 40000 грн., але коли саме не пам'ятає та документально це підтвердити не може. Шлюб позивач та відповідач зареєстрували в серпні 2013 року, а до цього проживали однією сім'єю. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що є ознаками сім`ї. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі коли є спір про право він розглядається в порядку позовного провадження. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Тобто положеннями вказаних норм передбачено, що для визначення та встановлення, що майно є спільною сумісною власністю подружжя необхідні умови - проживання однією сім`єю, спільне проживання, яке пов'язано спільним побутом, із взаємними правами та обов'язками, що і є ознаками сім`ї. Факт спільного проживання сторін однією сім'єю чи відсутність такого доводиться сторонами належними доказами та поясненнями свідків. Факт лише спільного проживання не може слугувати підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю. Позивачем не надано доказів для висновку про спільне проживання сторін, яке пов'язано спільним побутом. Доводи та пояснення позивача без наявності допустимих та належних доказів не можуть прийматися судом належним доказом факту проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства, наявності спільного сімейного бюджету, тобто саме тих ознак, які притаманні поняттю «сім`я». Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також того, що квартира [ADDRESS] є спільним майном сторін, що проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, яка підлягає поділу між сторонами в рівних частках, позивачка просить взяти до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків та довідку видану Уманським пологовим будинком від 12.08.2015 року № 239. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] судом оцінюються критично, оскільки вони являються близькими родичами ( мати та батько позивачки), а надані ними в судовому засіданні покази достовірно не підтвердили обставини проживання однією сім`єю, а навпаки спростували наявність у сторін необхідної умови притаманної для сім'ї - ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету. Що стосується довідки з пологового будинку на яку посилається позивач, то відповідачем не заперечується той факт, що він та позивачка з березня 2012 р. спільно проводили вільний час, а з лютого 2013 року, коли відповідач дізнався про вагітність позивачки, спільно проживали. Однак позивачем даною довідкою не доводиться факт, що між нею та відповідачем склалися усталені стосунки, що притаманні подружжю. З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі докази на підтвердження доводів та позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість встановлення факту проживання позивача з відповідачем однією сім`єю з 26 березня 2012 року по 10 серпня 2013 року, наявності в них спільного бюджету, ведення ними спільного господарства, тобто факту встановлених між ними відносин, які притаманні подружжю. Позивач просила встановити факт проживання сторін по справі однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 26 березня 2012 року по 10 серпня 2013 року, саме для задоволення її вимоги про визнання майна, а саме квартири [ADDRESS], спільною власністю, як майна, що набуте під час спільного сумісного проживання та про розподіл цього майна. Що стосується вимог позивача про визнання об'єктом спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] та її поділ, то вони задоволенню не підлягають, так як згідно договору купівлі продажу квартири від 27.06.2013 року, спірна квартира оформлена на відповідача [PERSON]. Доводи позивача стосовно того, що квартира була придбана на їх з відповідачем спільні кошти, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показами самої позивачки, яка не довела наявності у неї з відповідачем спільного бюджету, а також тією обставиною, що 21 травня 2013 року відповідачем була продана квартира [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2011 року. Отже відповідач мав кошти для придбання спірної квартири. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, належними і допустимими доказами не доведені. А відтак, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, набутого під час спільного проживання, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed