Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 15.05.2014 року мотивуючи тим, що подружнє життя у них не склалося з причин непорозуміння одне одного, різними поглядами на сімейне життя, постійними сварками на цьому ґрунті. Такі відносини негативно впливають на їхню дитину. З цих підстав тривалий час проживають окремо. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала, пояснивши, що з моменту подання даного позову їхні відносини не покращилися, вони не примирилися і вона не погоджується на відновлення сімейних відносин з відповідачем. Вони не проживають разом пів року. З нею також мешкає неповнолітня дитина, батьком якої є відповідач, однак спору щодо неї у них немає. Відповідач [PERSON] позов визнав, пояснивши, що він також не бажає відновити сімю, заходи на примирення нічого не дадуть. Просив шлюб між ними розірвати. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позову в підготовчому засіданні з наступних підстав. Зокрема, частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони з 15.05.2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають неповнолітню дитину дочку [PERSON] [INFO], яка проживає з позивачкою, що вбачається з показів сторін, свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження дитини, довідки про склад сімї (а.с.4-7) Між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, у звязку з чим вони тривалий час не підтримують фактичних шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, обоє на примирення не погоджуються. При цьому невизначеність їх сімейних відносин та відсутність взаємної згоди на повернення до подружнього життя\~ негативно впливає на їхні відносини та створює певні проблеми в гармонійному вихованні та розвитку неповнолітньої дитини. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловічка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст.24 СК України). В силу ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що примирення між сторонами не можливе і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, у звязку з чим шлюб між ними необхідно розірвати, задовольнивши позов. Суд враховує і те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також те, що при укладенні шлюби сторони дошлюбні прізвища не змінювали. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з державного бюджету на користь позивачки підлягають поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову відповідно до положень ч.1 ст.143 ЦПК України та ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір», що становить 352 грн. 40 коп., оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов.

Outcome: approved