Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку розміром 0,0791 гектара, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] (кадастровий номер: 4810136300:11:031:0007). Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є спадкоємцем після смерті своєї матері - [PERSON], після якої відкрилася спадщина на вказане вище майно, яке вона, в свою чергу, прийняла після смерті [PERSON], який помер [INFO]. [PERSON] після смерті [PERSON], прийнявши спадщину та отримавши свідоцтво про право на спадщину, за життя не встигла отримати державний акт на земельну ділянку, через що позивач позбавлена можливості оформити спадкові права на земельну ділянку, про що їй було відмовлено нотаріусом, та рекомендовано звернутися до суду. За вказаних обставин позивач звернулася до суду. Позивач до судового засідання не з'явилася, суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, викладені у позові обставини підтвердила, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву, в якій просив суд справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, вирішення справи віддав на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS], а також земельної ділянки розміром 0,0791 гектара, що надана для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер: 4810136300:11:031:0007. Зазначене майно належало померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13. 01. 1998, згідно з яким вона успадкувала його після смерті свого чоловіка (батька позивачки) - [PERSON], який помер [INFO]. За нормами ст.1261 ЦК України позивач як донька померлої є єдиною спадкоємицею першої черги за законом. Інших спадкоємців немає. Заповіту за життя [PERSON] не залишала. Спадкові права позивачки на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] належним чином оформлені. 23. 04. 2014 для оформлення спадкових прав на земельну ділянку позивач звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу - [PERSON] з заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0791 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Натомість отримала від приватного нотаріуса [PERSON] постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену земельну ділянку, яка залишилася після смерті матері [PERSON]. Причиною відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стала невідповідність вимогам чинного законодавства, а саме: оскільки за життя [PERSON] не отримала державного акту про право власності на земельну ділянку, то за нормами ст. 23 Земельного кодексу України (1991 р.) вважається що вона за життя не набула на неї права власності. У зв'язку із чим, позивачці було рекомендовано для вирішення цього питання звернутися до суду. Встановлено, що 02. 02. 1998 [PERSON] зареєструвала своє право власності на спадковий житловий будинок в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить реєстраційний напис на зворотній стороні свідоцтва про право на спадщину за законом від 13. 01. 1998 за № 868. За життя [PERSON] не встигла оформити (отримати) державного акту на право власності на земельну ділянку. [PERSON] земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю 1-МК № 025319 від 15. 10. 1997. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] і прийняття [PERSON] спадщини, в тому числі вищезгаданої земельної ділянки, діяли норми Земельного кодексу України, введеного в дію 15. 03. 1991. Статтею 23 цього Кодексу, було встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 30 Земельного кодексу України (1991 року) було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. На момент прийняття спадщини матір'ю позивачки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13. 01. 1998 законодавством не був визначений строк впродовж якого особа має звернутися до виконкому ради народних депутатів та зареєструвати своє право власності на земельну ділянку шляхом отримання відповідного державного акту про право власності на земельну ділянку. Відповідно до п. а) ч.1 ст. 81 ЗК України (у редакції до 01 січня 2013 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Відповідно до пункту б) частини 1 статті 126 вказаного Кодексу (у редакції до 01 січня 2013 року), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, яка передбачає, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину. Тобто, до кінця 2012 року за ст. 126 вказаного Земельного кодексу право власності на земельну ділянку посвідчувалося свідоцтвом про право на спадщину. З 01. 01. 2013 відповідно до нових змін у законодавстві (прийняття Законів України «Про Державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») державні акти на земельну ділянку взагалі перестали видаватися. Замість державного акту власник землі отримує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»). Згадане свідоцтво видається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі і на права, які виникли до 01. 01. 2013, оскільки повноваження Держземагенства в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки натепер припинені. Також, згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦУ України «Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності». Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ст. 377 ЦК України якщо договором про вiдчуження житлового будинку, будiвлi або споруди розмiр земельної дiлянки не визначений, до набувача переходить право власностi на ту частину земельної дiлянки, яка зайнята житловим будинком, будiвлею або спорудою, та на частину земельної дiлянки, яка є необхiдною для їх обслуговування. В підпункті ґ) пункту 18 постанови Пленуму ВСУ від 16. 04. 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Таким чином, враховуючи, що мати позивачки [PERSON] у встановлені законом строки прийняла спадщину - житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS] та розташовану під ним земельну ділянку, розміром 0,0791 га та зареєструвала своє право власності на житловий будинок у КП «ММБТІ», то вона набула право власності на вказану земельну ділянку, яка була надана для будівництва та обслуговування цього житлового будинку і господарських будівель. З урахуванням положень ст. 30 ЗК України (1991 року) ст. ст. 120, 126 ЗК України (2001 року), ст. 377 ЦК України та роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ у постанові від 16. 04. 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимог про відшкодування понесеного судового збору позивачем не заявлялося. На підставі викладеного,

Outcome: approved