Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Пласт Маркет» про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В уточненій позовній заяві позивач вказала, що вона працювала у товаристві на посаді головного бухгалтера 13.02.1998р. по 27.03.2015р. На день звільнення відповідач проводячи кінцевий розрахунок не виплатив компенсацію за невикористану відпустку у сумі 7480,24 грн. за 223 дні. На день звернення до суду -26.10.2015р. компенсація досі не виплачена, тому позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за 213 днів у розмірі 16109,19 грн. з розрахунку середньої заробітної плати у розмірі 75,63 грн. х 213 днів. Оскільки при звільненні з підприємства з нею не проведений повний розрахунок по заробітній платі позивач вимушений звернутися до суду і просить стягнути з товариства, окрім компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 11722,65 грн. Директором ПрАТ «Пласт Маркет» заявлена зустрічна позовна заява про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ коштів у сумі 11496,52 грн., яку він обґрунтовує тим, що [PERSON] разом з колишній директором [PERSON] мали доступ до банківського рахунку ПАТ і згідно відомостей про рух коштів та приходних і видаткових касових ордерів ними неправомірно привласнені кошти, а саме: [PERSON] у розмірі 11496,52 грн., яка просить стягнути з неї. Позивач у судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу без її участі, і проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи, та через оголошення у пресі, про що свідчить № 32 газети «Слобідський край» від 22 квітня 2017 року. В наданих раніше запереченнях проти позову директор товариства зазначив, що позивачем не надано доказів з чиєї вини або з якої іншої причини позивач під час роботи не скористалась правом на відпустку, а тому вважає вимоги щодо компенсації за невикористану відпустку не законними. Крім того, він зазначив, що у наказі про звільнення позивача не зазначена сума, яка підлягає виплаті, а розрахунковий лист не підписаний директором ПАТ. Що стосується незаконності вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в запереченнях зазначено, що зобовязання ПАТ перед позивачем у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки належних сум могло виникнути лише у тому випадку, якщо вина за затримку виплат лежала б на підприємстві, а не на самому позивачеві. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню, а в задоволені зустрічного позову необхідно відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в ході судового розгляду, і не заперечується представником відповідача, [PERSON] призначена на посаду головного бухгалтері ЗАТ «Пласт Маркет» 13 лютого 1998 року, що підтверджується наказом № 2-К від 13.02.199р. (т. 1 а.с. 7). 27 березня 2015р. [PERSON] звільнена із займаної посади головного бухгалтера ПАТ «Пласт Маркет» за власним бажанням, що підтверджується наказом № 3-к від 27.03.2015р. та копією заяви [PERSON] про звільнення від 20.02.2017р. (т. 1 а.с. 9, 10). Як зазначено у наказі про звільнення позивача, у звязку зі звільненням необхідно провести кінцевий розрахунок, виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.12.2005р. по 26.03.2015р. Згідно наданого розрахункового листка по заробітній платі за березень 2015р. [PERSON], розмір відпускних на день звільнення становить 9073,87 грн., а всього нарахована заробітна плата за березень 2015р. становить - 10445,30 грн. Виплачено позивачу 4500 грн., а заборгованість підприємства становить 7480,24 грн. (т. 1 а.с. 13). Суду надана копія особової картки працівника [PERSON], в якій підтверджується дата прийняття на посаду та дата звільнення, а у розділі відпустки зазначені відпустки починаючи з 01.12.1998р. і розрахована тривалість невикористаної відпустки терміном 223 календарних дні (т. 1 а.с. 12). Відповідачем належних доказів щодо незаконності нарахування компенсації за невикористану відпустку не надано, оскільки надані лише письмові пояснення з приводу її звільнення з ПАТ. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 15.11.1996р., право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і зазначено, що законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. На підтвердження тривалості відпустки позивачем надана копія наказу № 5-к від 07.12.2012р. про надання тарифної відпустки тривалістю 27 календарних днів на період з 01.12.2004р. по 01.12.2005р. (т. 1 а.с. 8). Враховуючи правову позицію, яка викладена у листі Міністерства праці від 22.02.2008р. № 33/13/116-08, в якій зазначено, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки»; законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх використання, суд прийшов до висновку про законність вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, при цьому, відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, при цьому, відповідно до п. 4 вказаного Порядку, заробітна плата на роботі за сумісництвом не враховуються. Відповідно до п. 7 зазначеного порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Сума виплат за останні 12 календарних місяців роботи позивача, що передують місяцю виплати компенсації за невикористану відпустку, які відповідно до зазначеного Порядку, враховуються для обчислення компенсації за невикористану відпустку згідно наданої довідки про середню заробітну плату, становить 14445,43грн., а кількість днів, за які має бути виплачена компенсація за невикористану відпустку, становить 223 дні. Таким чином, сума компенсації за невикористану відпустку становить 9072,87 грн. (14445,43 грн. : 355 дні (365 днів 10 днів святкових) = 40,69 грн. х 223 дні). Досліджуючи розрахунковий листок за березень 2015р. встановлено, що нарахований оклад 1371,43 грн. + відпускні 9073,87 грн. = 10445,30 грн. і утримано 2043,10 грн. податків, тому з урахуванням заборгованості підприємства на початок місяця у розмірі 3578,04 грн. та виплаченої суми 4500,00 грн., залишок невиплаченої суми становить 7480,24 грн. Вирішуючи по суті позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми середнього заробітку, що розрахований до фактичного часу виплати заборгованості по заробітній платі, суд прийшов до наступного. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Суд приймає доводи позивача щодо неотримання заробітної плати на день звільнення, оскільки відповідачем не надано підтверджень про проведення повного розрахунку з працівником. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», частини 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, згідно з пунктом 8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні: з 27 березня 2015 року по 11 листопада 2015р. (дата предявлення уточненої позовної заяви) = 155 дні. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки підприємства, середня заробітна плата позивача на підприємстві складає 75,63 грн. (а.с. 11). Отже, сума середнього заробітки за час затримки розрахунку при звільненні становить 75,63 грн. х 155 дні = 11\~722,65 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду із заявленими вимогами про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, ним не було пропущено строк звернення до суду з даними вимогами та виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню. Щодо зустрічної позовної заяви про стягнення з [PERSON] коштів у сумі 11496,52 грн., суд зазначає наступне. Як зазначено у зустрічній позовній заяві, директор [PERSON] та [PERSON] у період з 08.11.2013р. по 27.04.2015р. мали доступ до банківського рахунку ПрАТ «Пласт Маркет» і згідно відомостей про рух коштів на банківському рахунку та авансових звітів [PERSON] неправомірно привласнена та повинна бути повернута сума 11496,52 грн. Однак будь яких доказів щодо неправомірності отриманих коштів суду не надані, оскільки усі надані прибуткові та видаткові касові ордери, звіти про використанні коштів, відомості про нарахування заробітної плати датуються датами, під час яких [PERSON] обіймала посаду головного бухгалтера і доказів щодо неправомірності отриманих та повернутих коштів суду не надано, а тому у задоволені зустрічного позову необхідно відмовити за не доведеністю. Крім того, суду надана постанова Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківський області від 04.11.2015р. про закриття кримінального провадження за заявою ПрАТ «Пласт Маркет» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, відносно [PERSON] та [PERSON] за привласнення грошових коштів з банківського рахунку, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Суд вважає, що ПрАТ «Пласт Маркет» не надано ніяких доказів на підтвердження цих позовних вимог, хоча відповідно до вимог частини 1статті 60 ЦПК України це є обов'язком позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору по позовній заяві майнового характеру для юридичних осіб становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved