Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради, в якому відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України змінила предмет та підставу позову та просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 24/100 частини квартири № 133, що розташована у будинку № 33 по вул. Зелінського у м. Маріуполі. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що 08 липня 1996 року помер її дід [PERSON], який на час смерті проживав за адресою: [INFO]. Після смерті діда залишилася спадщина у вигляді 24/100 частини указаної квартири, яка належала останньому на підставі договору міни, посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 01 липня 1995 року за реєстровим № 9/2980. Іншим співвласником указаної квартири була дочка спадкодавця [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), яка померла 20 квітня 2014 року. 29/100 частини квартири № 133, розташованої у будинку № 33 по вул. Зелінського на підставі реєстраційного посвідчення на праві приватної власності з підстав укладення договору про обмін частинами квартир від 28 листопада 1996 року належить [PERSON] та [PERSON] (дочкам позивача). 47/100 частини указаної квартири на підставі реєстраційного посвідчення від 05 грудня 1996 року № 34280 на праві власності з підстав укладення договору про обмін частинами квартири від 28 листопада 1996 року належить [PERSON] та її чоловіку [PERSON] На теперішній час 24/100 частини указаної квартири зареєстровано за померлим дідом [PERSON] Інших спадкоємців після смерті діда не має. Починаючи з моменту обміну квартирами, а саме: з 28 листопада 1996 року, більше ніж 21 рік, позивач зі своєю родиною проживає в указаній квартирі та добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, як своєю власністю та вважає, що має підстави для визнання за нею права власності на це майно у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України, тому просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи за її відсутності, прийняти рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч.\~2 ст.\~197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України, суд виходить з такого. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження від 29 грудня 1960 року серії ІІ-УР № 709433, у [PERSON] та [PERSON] 10 грудня 1960 року народилася донька [PERSON], про що зроблений відповідний запис № 2110 (а. с. 11). Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 22 вересня 1978 року серії ІІІ-НО № 254710, між [PERSON] та [PERSON] 22 вересня 1978 року укладений шлюб, про що зроблено запис № 3555. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: [PERSON] (а. с. 12). Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08 травня 2014 року № 00013849271, відповідно до актового запису від 14 грудня 1977 року № 4866, прізвище до державної реєстрації шлюбу: [PERSON] та [PERSON], після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а. с. 7). Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 03 червня 1995 року серії І-НО № 305771, між [PERSON] та [PERSON] 03 червня 1995 року укладений шлюб, про що зроблений актовий запис № 305, після укладення шлюбу присвоєно прізвище: [PERSON] (а. с. 8). Відповідно до договору міни від 03 липня 1995 року, укладеного з однієї сторони між [PERSON], яка діє від свого імені та за дорученням від імені [PERSON], а також як законний представник від неповнолітньої дочки [PERSON], та з іншої сторони [PERSON], [PERSON], посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою від 03 липня 1995 року, реєстровий № 9/2980, [PERSON] від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON] обміняла належні їм 53/100 частини квартири [ADDRESS] на належну [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] ([PERSON]) у м. Маріуполі (а.\~с. 13, 21). Цього ж дня, [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, відповідно до якого [PERSON] набув право на 47/100 частини квартири [ADDRESS], реєстровий № 9/2976, посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою від 03 липня 1995 року (а. с. 23). За життя [PERSON] склав заповіт від 18 березня 1996 року, яким усе належне йому майно, у тому числі частину квартири № 133, розташовану у будинку № 33 по вул. Зелінського, 33 у м. Маріуполі, заповів [PERSON] Заповіт посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 18 березня 1996 року, зареєстрований у реєстрі за № 1-1018 (а. с. 5). Відповідно до свідоцтва про смерть від 08 липня 1996 року серії І-НО № 135908, [PERSON] помер 08 липня 1996 року, про що зроблений актовий запис № 1456 (а. с. 6). Згідно із свідоцтвом про смерть від 21 липня 2007 року серії І-НО № 213666, [PERSON] помер 21 липня 2007 року, про що зроблений відповідний актовий запис № 1661 (а. с. 9). Відповідно до свідоцтва про смерть від 22 квітня 2014 року серії І-НО № 774063, [PERSON] померла 22 квітня 2014 року, про що складено відповідний актовий запис № 806 (а.\~с. 10). Згідно із договором міни від 28 листопада 1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], зі згоди матері [PERSON], посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 28 листопада 1996 року, реєстровий № 5-4880, [PERSON] обміняла належні їй 29/100 частини квартири [ADDRESS] на належні [PERSON]В та [PERSON] 44/100 частини квартири [ADDRESS] (а. с. 15). Згідно із реєстраційним посвідченням Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 05 грудня 1996 року № 34820, 29/100 частини квартири [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору міни частинами від 28 листопада 1996 року, реєстраційний № 34820, належить: [PERSON], [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до договору міни від 28 листопада 1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 28 листопада 1996 року, реєстровий № 5-4883, [PERSON] обміняв належні йому 47/100 частини квартири [ADDRESS] на належні [PERSON] та [PERSON] 56/100 частини квартири [ADDRESS] (а. с. 19). Відповідно до реєстраційного посвідчення Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 05 грудня 1996 року № 34820, 47/100 частини квартири [ADDRESS] на праві приватної власності з підстав укладення договору міни частинами від 28\~листопада 1996 року, реєстровий № 5-4883, належить [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). У справі наявний договір про порядок користування квартирою № 133 у будинку № 33 по вул. Зелінського у м. Маріуполі від 17 червня 1996 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] переходить у користування 29/100 частини указаної квартири, [PERSON] 47/100 частини указаної квартири, а [PERSON] 24/100 частини. Указаний договір посвідчений Першою маріупольською державною нотаріальною конторою від 17 червня 1996 року, реєстраційний номер 5-2557 (а. с. 20). До справи долучений технічний паспорт на указану квартиру від 05 грудня 1996 року, відповідно до якого 24/100 частини указаної квартири належить [PERSON], 29/100 частини належить: [PERSON], [PERSON], 47/100 частини належить: [PERSON], [PERSON] (позивач) (а. с. 3840). На підтвердження обставин змінених підстав позову [PERSON] представлено суду довідку Житлово-комунального підприємства «Житло-центр» (далі ЖКП «Житло-Центр») від 28\~листопада 2017 року, видану [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS], заборгованість за квартирною платою станом на 01 листопада 2917 року за період з 2004 року до теперішнього часу, відсутня. Відповідно до особового рахунку від 01 червня 2017 року № 2704, у квартирі [ADDRESS] за ордером від 28 листопада 1996 року № 203967, з 18 серпня 1995 року по 31 січня 1997 року прописані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], з 13\~травня 1997 року прописані: [PERSON], [PERSON] до теперішнього часу, а по 16 квітня 2004 року [PERSON], по 14 лютого 2008 року [PERSON]. Згідно із актом Комітету самоорганізації населення «Надія» від 29 листопада 2017 року про фактичне місце проживання, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. До матеріалів справи долучені письмові пояснення: [PERSON], яка проживає у [INFO]; [PERSON], яка проживає у [INFO]; [PERSON], яка проживає у [INFO], в яких указано, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з часу обміну квартири до теперішнього часу постійно там проживає, відкрито користується нею, підтримує квартиру у гарному стані, із сусідами гарні стосунки. Відповідно до довідки Міського бюро технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства від 24 жовтня 2017 року № 3784[ADDRESS] за адресою: вул.\~Зелінського, 33, м. Маріуполь, належить: [PERSON] 24/100 частини; [PERSON] 29/200 частини; [PERSON] 29/200 частини; [PERSON] 47/200 частини; [PERSON] 47/200 частини. Предметом спору у даній цивільній справі є 24/100 частини квартири [ADDRESS], яка на теперішній час зареєстрована за [PERSON], який помер 08 липня 1996 року, є дідом [PERSON] та за життя склав на неї заповіт. Вирішуючи питання про заявлені вимоги згідно із зміненими підставами позову, суд виходить з такого. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно з розясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст.\~397 ЦК України). Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. З огляду на установлені судом обставини справи, враховуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку позивачем неправильно обраний спосіб захисту, зокрема, обраний спосіб не відповідає специфіці правовідносин. У справі установлено, що 24/100 спірної частини квартири належить [PERSON], який помер 08 липня 1996 року, і за життя склав заповіт, яким усе своє майно, у тому числі і спірну частину квартири заповів [PERSON] Такі обставини дають суду підстави вважати, що у позивача існує інша підстава для виникнення права власності на частину квартири у момент заволодіння нею, зокрема, спадкування. За наявності указаних обставин, а також того, що [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі, і на час смерті свого діда там проживала, такі обставини дають підстави для висновку про вчинення [PERSON] дій, передбачених ст. 549 ЦК Української РСР, і у звязку із цим відсутність у неї перешкод на реалізацію своїх спадкових прав за заповітом. Обставини визнання відповідачем позову у даному випадку судом не приймаються, оскільки визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК). При цьому слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи (частина четверта статті 174 ЦПК). Крім відсутності законних підстав для прийняття визнання відповідачем позову, указує і та обставина, що крім [PERSON] частини квартири належать й іншим особам, а саме: [PERSON] 29/200 частини; [PERSON] 29/200 частини; [PERSON] 47/200\~частини, та у разі прийняття визнання відповідачем позову та ухвалення з цих підстав рішення, можуть бути порушені права цих осіб, питання про залучення до участі у справі яких позивач не порушувала. У звязку із відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Outcome: dismissed