Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Ракошинської сільської ради Мукачівського району, [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за померлим [INFO] року [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, яку вона прийняла, подавши нотаріусу відповідну заяву. Також зазначає, що на момент смерті [PERSON], разом з ним проживала його дружина [PERSON] В подальшому [INFO] року померла [PERSON] Спадкоємцем майна [PERSON] є її син - відповідач [PERSON] При цьому вказує, що [PERSON] після смерті чоловіка мала право на обов'язкову частку в спадщині, проте таке право не реалізувала, так як не прийняла таку. Для оформлення спадкових прав позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS], проте їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, так як при житті [PERSON] не зареєстрував право власності на будинок. Таким чином, оскільки вважає, що [PERSON] не прийняла спадщину у встановленому законом порядку, просить визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за за заповітом після смерті [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та просив суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову. При цьому поянсили, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], яка в свою чергу прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], а тому їй належить право на обов'язкову частку в спадщині. Крім того [PERSON] також належить половина спірного будинку як спільно набуте майно у шлюбі. Представник Ракошинської сільської ради Мукачівського району в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача та його представника, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.04.2010 року [PERSON] помер [INFO] року. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт від 19.08.2002 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради, відповітно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати заповів [PERSON] Після смерті [PERSON], позивач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою від 20.03.2003 року про прийняття спадщини на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК України 1963 визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Також як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК України 1963 року. Як вже було зазначено, що [PERSON] помер [INFO] року, а тому саме цей момент слід вважати часом відкриття спадщини. За таких обставин суд приходить до висновку, що відносини у цій справі регулюються зокрема нормами чинного на момент відкриття спадщини законодавства в тому числі ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею ст. 527 ЦК України 1963 року визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 534 ЦК України 1963 року Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 548 ЦК України 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні норми також містить і ЦК України. При цьому для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з ст. 549 ЦК України 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства [PERSON] як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину, а тому є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини. Зазначене також знайшло своє підтвердження і в постанові Верховного Суду України від 14.05.2014 року (справа № 6-42цс14) де Суд зробив висновок про те, що оскільки відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч. 5 ст. 1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Одночасно суд враховує також наступне. Відповідно до ст. 553 ЦК України 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Слід заначити, що Верховний Суд України висловив правову позицію в постанові від 06.02.2013 року в справі № 6-167цс12 відповідно до якої прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено судом, на день смерті [PERSON] в будинку [ADDRESS] згідно з даними погосподарської книги № 11 ст. 64 (2001-2005 р.р.) була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON], яка на момент смерті чоловіка мала 69 років. Вказана обставина стверджується довідкою № 716/02-10, виданою Ракошинською сільською радою Мукачівського району 18.05.2015 року, довідкою № 306, виданою Ракошинською сільською радою Мукачівського району 16.02.2010 року та довідкою, виданою Ракошинською сільською радою Мукачівського району 17.03.2003 року. Як визначено в ст. 535 ЦК України 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. При цьому обов'язкова частка у спадщині визначається з урахуванням усіх спадкоємців за законом тієї черги, яка при відсутності заповіту закликалася б до спадкування, а також утриманців спадкодавців, які мають право на спадщину. При цьому береться до уваги вартість усього спадкового майна, незалежно від того, чи проживав хто-небудь із спадкоємців разом із спадкодавцем. Таким чином право [PERSON] на обов'язкову частку в спадщині передбачено ст. 535 ЦК України 1963 року, оскільки на момент відкриття спадщини вона була непрацездатною за віком (1933 року народження). Відповідно до зазначеної норми вона має право на обов'язкову частку не менше ніж 2/3 від тієї частки, яка належала б їй при спадкоємстві за законом. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, з огляду на те, що [PERSON] була єдиною спадкоємецею першої черги після смерті чоловіка [PERSON], такій має належати 2/3 від усього спадкового майна. Обґрунтовуючи позов, позивач вказує на те, що [PERSON] після смерті чоловіка дійсно мала право на обов'язкову частку в спадщині, проте таке право не реалізувала, так як не прийняла таку у визначеному законом порядку. У зв'язу з цим суд додатково враховує наступне. Умови та порядок прийняття спадщини наведені вище. Також відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути зокрема довідка, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Із врахуванням наведеного вище, оскільки [PERSON] з моменту реєстрації шлюбу з [PERSON] у 1985 році, на час його смерті так і до 2014 року була зареєстрована та проживала в спірному будинку, оцінивши в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що як воля так і дії [PERSON] свідчили про те, що остання фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком [ADDRESS], в порядку та строк, визначених законом, а тому вважається такою, що спадщину прийняла, і такій в силу ст. 535 ЦК України 1963 року належить 2/3 від усього спадкового майна [PERSON] в тому числі спірного будинку. Також позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] не має права на спадкування належної його матері [PERSON] спадщини в силу того, що правило спадкової трансмісії не поширюється на право на прийняття обов'язкової частки у спадщині. Так, відповідно до ст. 1276 ЦК України, на яку вказує позивач, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Разом з тим судом встановлено, що [PERSON] після сметрі чоловіка спадщину приняла, позаяк норма ст. 1276 ЦК України визначає порядок спадкування після сметрі спадкоємця, який помер після відкриття спадщини, проте не встиг її прийняти. Факт прийняття спадщини відповідача [PERSON] після сметрі матері [PERSON], а також те, що такий є її єдиним спадкоємцем стверджується рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13.02.2017 року. Таким чином слід прийти до висновку, що відповідачу [PERSON] належить успадковане його матір'ю [PERSON] майно, в тому числі частина спірного будинку. Одночасно суд не бере до уваги твердження сторони відповідача з приводу того, що будинок знаходиться за адресою [ADDRESS] був спільним майном подружжя з огляду на наступне. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. В той же час згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України). З матеріалів справи вбачається, що згідно з даних погосподарської книги № 11 стор. 127 (2001-2005 р.р.) головою дворогосподарства за адресою [ADDRESS] був [PERSON] Зазначене стверджується довідкою № №725/02-10, виданою Ракошинською сільською радою Мукачівського району 18.05.2015 року. Також відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] від 10.06.2010 року, до складу останнього входить житловий будинок позначений під літ. «А» (рік побудови - 1964 р.) та господарські будівлі (рік побудови - 1964 р.). Таким судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] по суті набув у 1964 році. Будь-яких доказів про те, що в період шлюбу з, тобто з 1985 року по день смерті [PERSON] були понесені трудові чи грошові затрати внаслідок чого поліпшився стан спірного будинку суду не представлено. Більше того відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Одночасно суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Так, в ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань. Разом з тим, позивачем не заявлялося вимоги про визнання будинку [ADDRESS] в цілому чи якоїсь його частини об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] До того ж сам факт спільного проживання подружжя не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожним з подружжя. Виріуючи питання про наявність підстав для визнання права власності в порядку спадкування суд виходить з наступного. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Як роз'яснив Вищий спецiалiзований суд України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року № 553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Таким чином Вищий спецiалiзований суд України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ прийшов до висновку про те, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Аналізуючи положення зазначених вище нормативно-правових актів, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати спірний будинок самочинно збудованим, оскільки як зазначалося вище такий згідно з записів погосподарської книги побудований [PERSON] у 1964 році, тобто в період коли державної реєстрації права власності на нерухоме майно законодавством не передбачалося. До того ж відповідно до листа Ракошинської сільської ради Мукачівського району від 28.11.2016 року № 02-10/545, згідно з даними погосподарської книги № 9, сторінка 91, за адресою: [ADDRESS], закріплені земельні ділянки, а саме для будівництва та обслуговування будинку, господарськиї будівель та споруд - 0,25 га., для ведення особистого селянського господарства - 0,05 га. Додатково Вищий спецiалiзований суд України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину за заповітом за померлим [PERSON], в той же час [PERSON] аналогічно прийняв прийняв спадщину за заповітом за померлою [PERSON], якій як встановлено судом належить обов'язкова частка в спадщині після смерті чоловіка [PERSON], суд прийходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково та з урахування спадкових прав [PERSON] слід визнати за позивачем право власності на 1/3 частини житлового будинку в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року.

Outcome: partial