Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрована вона з сином та відповідач, який не є членом сім`ї. Вказуючи, що відповідач фактично не проживає у будинку з дня реєстрації, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча належним про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені. Позивач 23 грудня 2019 року подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, а справу розглядати за її відсутності та без участі представника (а.с. 40). Відповідач у\~судове засідання\~не з`явився,\~про про\~дату,\~час і\~місце розгляду\~справи був\~належним чином\~повідомлений (а.с.\~36).\~Про причини\~неявки суд\~не повідомляв,\~заяву про\~розгляд справи\~без його\~участі та\~відзив на\~позов не\~подавав. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду із позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилалася на положення статей 71, 72 ЖК України РСР. Відповідно до частини першої статті 317, частини першої\~статті 319 ЦК України\~зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд і незалежно від волі інших осіб. Згідно з\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами статті 150 ЖК УРСР та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. За змістом статей 71, 72 ЖК України РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.\- 8). Місце проживання відповідача зареєстроване за вказаною вище адресою (а.с. 6). Відповідно до акту обстеження відповідач [PERSON] у належному позивачеві будинку фактично ніколи не проживав і не проживає (а.с. 9). Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не має інтересу до житла, що належить позивачу. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності відповідача, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом будинком [ADDRESS] . Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. На підставі викладеного, статей 71, 72 ЖК УРСР, статей 16, 317, 319, 391 ЦК України та

Outcome: approved