Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON], про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, із зняттям його з реєстрації, в якому зазначила, що вона, [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім неї, третіх осіб по справі та її онука - [PERSON], за зазначеною адресою зареєстрований [PERSON], [INFO], який є сином [PERSON] При цьому останній у вищезазначеній квартирі ніколи не проживав. На даний час [PERSON] мешкає за іншою адресою зі своєю матір'ю - відповідачем по справі. Майна та особистих речей [PERSON] у спірному житловому приміщенні немає. Крім того, батько дитини - [PERSON] на даний час також не проживає за спірною адресою. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі позивач змушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Добровільно зняти дитину з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, із зняттям його з реєстрації. Позивач і її представник, будучи належним чином повідомленими судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. У попередніх судових засідання позивач суду також пояснила, що на даний час [PERSON] знятий з реєстрації за спірною адресою з вибуттям до Київської області. Відповідач і її представник, повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явилися і не повідомили суд про причини неявки, у попередніх судових засідання заперечували проти позовних вимог у повному обсязі, адже у разі визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, останній не матиме місця реєстрації. Також відповідач пояснювала суду, що дитина була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], за згодою свого батька, періодично мешкала за вказаною адресою, крім останніх двох років. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, надали суду заяви, в яких просили розглядати справу без їхньої участі, проти позову не заперечували (а.с.39, 40, 41). Крім того, у судовому засіданні, що відбулося 05.04.2016 року у режимі відеоконференції, батько неповнолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] суду пояснив, що проти позову не заперечує, з 2007 року по теперішній час він працює і проживає у Київській області, була подана заява до міграційної служби про зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS], дитина за спірною адресою не мешкала, на даний час у суді є провадження щодо оспорювання його батьківства відносно [PERSON] Представник третьої особи - Відділу опіки і піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району у судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена судом своєчасно і належним чином, у попередніх судових засідання заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі з метою забезпечення прав неповнолітньої дитини. Суд, проаналізувавши пояснення позивача і її представника, відповідача і її представника, третьої особи - [PERSON], представника третьої особи - Відділу опіки і піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 30.07.1999 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4, 12-13). Згідно зі свідоцтвом про народження, серії [NUMBER], виданим 07.06.2007 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON], [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданого 25.12.2008 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, 25.12.2008 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що складено актовий запис за №583 (а.с.9) Згідно з довідкою вих.№01 від 01.02.2016 року, виданою Комунальним підприємством «Основаніє», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Відповідно до інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради на запит суду, 05.04.2016 року [PERSON] звернулася до відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною вище адресою з вибуттям за адресою: [ADDRESS]. На підставі акту від 25.01.2016 року, складеного представниками Комунального підприємства «Основаніє» Запорізької міської ради, зі слів сусідів [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з 2005 року не проживає (а.с.11). Конституцією України (ст. 41) і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України і ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. З урахуванням зазначеного, суд виходить з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Аналіз норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин особи більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Отже, визначальним для вирішення заявленого позову є встановлення факту відсутності особи без поважних причин понад один рік у житловому приміщення, в якому вона має право проживати як член сім'ї власника. Під час судового розгляду відповідач визнала і не оспорювала факт не проживання дитини понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. З цього випливає, що коли батьки не проживають разом, місцем постійного проживання дітей є місце проживання того з батьків з ким вони мешкають. Судом встановлено, що [PERSON] разом з неповнолітнім сином проживають за адресою: [ADDRESS]. Проти цього відповідач не заперечувала у судовому засіданні. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що постійним місцем проживання неповнолітнього [PERSON] є місце постійного проживання його матері - [PERSON] Отже, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. При цьому, суд не вбачає порушення прав неповнолітньої дитини - [PERSON] на житло, у зв'язку із визнанням останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, так як [PERSON] проживає в іншому місці, яке визначено його матір'ю. Крім того, визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому без поважних причин не вважається виселенням чи обмеженням права користування ним, що заборонено ст.9 ЖК України. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Вимога позивача про зняття [PERSON] з реєстрації за вказаною вище адресою не підлягає задоволенню, так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зняття з реєстрації [PERSON], позивач не зазначила, ким і яким чином порушені її права і які є підстави для примусового покладення такого обов'язку. Крім того, в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, так як задоволена основна вимога позивача, понесені нею і документально підтверджені судові витрати, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial