Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є власником частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім неї, за вказаною адресою зареєстрований її син відповідач по справі. При цьому останній у вищезазначеній квартирі понад 6 місяців не проживає. У звязку з реєстрацією відповідача у квартирі вона змушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Теперішнє місце проживання відповідача їй невідоме. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не може. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати Уртадо [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Додатково пояснила, що її син відповідач по справі у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS] не мешкає більше пяти років, його особистих речей у квартирі не має. Його місцезнаходження на даний час їй невідоме. У звязку з регістра цією відповідача у квартирі вона не має можливості оформити субсидію, вона самостійно сплачує за комунальні послуги в повному обсязі з пенсії, розмір якої 1\~270 грн. Відповідач, повідомлений судом належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг ЗМР у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 27287 від 01.06.2007 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2013 року [PERSON] є власником частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 8). Згідно з інформацією, наданою Відділом адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області на запит суду, Уртадо [PERSON] з 1995 року зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 13). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення суду, з яких вбачається, що вона є сусідкою сторін по справі, відповідач за адресою своєї реєстрації останні пять років не мешкає, з яких саме підстав їй не відомо, його особистих речей і інших ознак, що вказували б на його фактичне проживання за вказаною адресою, немає. Конституцією України (ст. 41) і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. \~ Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як позивач просив не стягувати з відповідача сплачений ним при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved