Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи тим, що з 23.08.1991 року вона працювала на посаді методиста районного методичного кабінету районного відділу освіти Буринської районної державної адміністрації. На підставі листа начальника управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради 02.01.2018 року її було звільнено із займаної посади у зв'язку з переведенням на посаду методиста методичного кабінету управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради. 04.01.2018 року вона звернулася із заявою про прийняття її на роботу на вказану посаду до начальника цього управління, однак отримала відмову без будь-якої мотивації та посилань на положення нормативних актів. Коли вона звернулася для постановки на облік до районного центру зайнятості їй повідомили, що вона не може бути взята на облік, так як видно що вона переведена на іншу роботу. Після цього вона неодноразово зверталася до відповідача з приводу прийняття її на роботу і лише 12.01.2018 року було видано відповідний наказ про її прийняття на роботу. Вважає, що відповідач порушив її права як працівника запрошеного на роботу в порядку переведення, оскільки не уклав з нею трудовий договір наступного робочого дня після звільнення з попереднього місця роботи, а зробив це лише через вісім днів, які вона вважала вимушеним прогулом. Вказаними діями їй також було заподіяно моральну шкоду, так як без належних для того підстав та мотивації її вісім днів не приймали на роботу і вона не могла стати на облік в центр зайнятості. Вона перенесла моральні страждання через вказані протиправні дії відповідача. В цей період була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, в неї різко погіршився стан здоров'я, загострилися хвороби. Просила стягнути з відповідача 2075 грн. 68 коп. в рахунок оплати вимушеного прогулу з 04.01.2018 року по 12.01.2018 року та спричинену їй моральну шкоду в розмірі 8000 грн. Ухвалою суду від 05.12.2018 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Буринську міську раду Сумської області. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала, пояснивши, що на початку січня 2018 року начальник управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради запропонував їй та ще декільком особам перевестися працювати до них. Вона погодилася і 02.01.2018 року за його підписом до відділу освіти Буринської РДА надійшов лист, в якому відповідач просив звільнити її, [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з переведенням до їхнього управління. В цей же день був виданий відповідний наказ про її звільнення з 03.01.2018 року у зв'язку з переведенням на іншу роботу. Однак коли вона 04.01.2018 року подала начальнику управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради [PERSON] заяву про прийняття її на роботу, він їй повідомив, що не може прийняти на роботу не обґрунтувавши чому. Вона кожний день приходила на нове місце роботи, але наказ про її прийняття не видавали. Тільки через 8 днів [PERSON] видав наказ про її прийняття. При цьому він змусив написати її 12.01.2018 року нову заяву і відразу заяву про звільнення за угодою сторін. Вона вимушена була це зробити, оскільки не могла навіть стати на облік до центру зайнятості. За вказаний період вона пережила дуже сильний стрес, зазнала психологічних та моральних страждань. Зверталася за медичною допомогою. Представник відповідача [PERSON] вважав, що управління жодних порушень не допускало, оскільки позивачка 12.01.2018 року звернулася з відповідною заявою про прийняття на роботу і в той же день начальником управління був підписаний відповідний наказ. 16.01.2018 року за заявою позивачки її було звільнено із займаної посади за угодою сторін. Наголосив, що діючим законодавством не передбачено термінів прийняття працівника на роботу по переводу з попереднього місця роботи. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Буринської міської ради про дату час та місце судового засідання повідомлений належними чином, в судове засідання не з'явився. Суд, враховуючи думку інших учасників справи, вважав можливим справу розглянути без його участі. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює начальником управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради. На початку січня 2018 року ним був направлений лист до відділу освіти Буринської РДА з проханням звільнити деяких працівників, в тому числі і позивачку з попереднього місця роботи у зв'язку з переведення на роботу до їхнього управління. Наступного дня після звільнення з попереднього місця роботи позивачка звернулася до нього із заявою про прийняття на роботу. Він особисто отримав її заяву, бо штат працівників управління ще не був сформованим і канцелярія не працювала. Однак не пам'ятає чому тоді її не було прийнято на роботу. 12.01.2018 вона знову звернулася із заявою про прийняття на роботу, яка була зареєстрована, а ним був підписаний відповідний наказ про її прийняття. 16.01.2018 року вона звільнилася з роботи за угодою сторін, надавши відповідну заяву про звільнення. Причин неприйняття [PERSON] на роботу за її заявою від 04.01.2018 року навести не зміг. Свідок [PERSON] показала, що вона разом із позивачкою звільнилася з попереднього місця роботи, однак коли вони подали [PERSON] 04.01.2018 року заяви про прийняття на роботу він відмовився їх прийняти, оскільки їхні кандидатури не були узгоджені з міським головою. Іншого працівника, яка також з ними переводилася [PERSON], було прийнято. Тільки 12.01.2018 року останній повідомив, щоб вони написали нові заяви про прийняття на роботу і відразу на звільнення. Вони були змушені це зробити, оскільки не могли навіть стати на облік в центр зайнятості, а на попередню роботу їх також не приймали. Свідок [PERSON] підтвердила, що в січні 2018 року вона працювала юристом Буринського районного центру зайнятості. На початку січня цього року до них зверталася позивачка для постановки на облік, однак по документам, які вона пред'явила було видно, що вона переведена на іншу роботу, але на неї ще не прийнята та не звільнена. Тобто сама процедура переводу ще була не завершена, ув'язку з чим підстав для її взяття на облік на той час не було. Вислухавши пояснення позивачки, доводи представника відповідача, покази свідків і дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.08.1991 року працювала на посаді методиста методичного кабінету відділу освіти Буринської районної державної адміністрації (а.с.12-16). 02.01.2018 року начальник управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради [PERSON] звернувся з листом №3 до відділу освіти Буринської районної державної адміністрації в якому просив звільнити з роботи відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України, в тому числі позивачку по переведенню на посаду методиста методичного кабінету управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради (а.с.8). На підставі вказаного листа та відповідної заяви [PERSON], наказом №3-К від 2.01.2018 року її було звільнено з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти з 03.01.2018 року по переводу на посаду методиста методичного кабінету управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради (а.с.9). 04.01.2018 року [PERSON] звернулася із заявою до начальника управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради [PERSON], в якій просила призначити її на посаду методиста методичного кабінету управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради з 04.01.2018 року (а.с.10). 12.01.2018 року позивачка повторно звернулася із заявою аналогічного змісту до начальника управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради [PERSON], в якій просила прийняти на роботу з 12.01.2018 року (а.с.140). Наказом №13-К від 12.01.2018 року начальника вказаного управління, остання була призначена на посаду методиста методичного кабінету управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради, а 15.01.2018 року звільнена з цієї посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що вбачається із заяви [PERSON] та наказу №17-К від 15.01.2018 року (а.с.141-143). Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві установі організації або з фізичною особою. Пунктом 5 частини 1 статті 36 КЗпП України встановлено, що однією з підстав припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. В силу ч.4 ст.24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. При цьому, чинним законодавством України не передбачено жодних термінів чи інших додаткових умов, від яких залежить прийняття на роботу працівника в порядку переведення з одного підприємства на інше. Між тим, Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на те, що при обґрунтованості позову суд рішенням зобов'язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення - з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), з іншими особами - з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу. Якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться стосовно до правил ч.2 ст.235 КЗпП про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові. Відповідно до Положення про управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради, затвердженого рішенням другої сесії Буринської міської ради сьомого скликання від 22.12.2017 року, вказане управління є структурним підрозділом Буринської міської ради, юридичною особою, діє відповідно до Законів України та інших нормативних актів у межах покладених повноважень (п.1.1). Пунктом 4.2 цього Положення встановлено, що начальник, спеціалісти управління призначаються на посаду та звільняються з посади головою відповідно до вимог Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших нормативних актів, що стосуються проходження служби в органах місцевого самоврядування. Інші працівники управління приймаються на роботу відповідно до Кодексу законів про працю України та не є посадовими особами,… Згідно до п.4.3 Положення, начальник управління здійснює керівництво діяльністю управління та несе персональну відповідальність за виконання покладених на управління завдань, розподіляє обов'язки між працівниками управління, забезпечує підвищення їх ділової кваліфікації. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що саме начальник управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради, як уповноважена службова особа, повинен був укласти трудовий договір з позивачкою шляхом видання відповідного наказу про прийняття її на роботу саме з 04.01.2018 року, оскільки це був перший робочий день після звільнення з попереднього місця роботи і вона подала відповідну заяву. Зазначений висновок суду підтверджується і посадовою інструкцією начальника управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради, за якою останній призначає на посаду і звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством, працівників управління, які не є посадовими особами органів місцевого самоврядування (п.2.16 Інструкції). Аргументи представника відповідача, що позивачка звернулася до управління із заявою про прийняття на посаду лише 12.01.2018 року суперечать фактичним обставинам справи і не були ним доведені відповідно вимог ст.81 ЦПК України. При цьому, судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] подала заяву про прийняття на роботу саме 04.01.2018 року, яка була прийнята особисто начальником управління освіти, молоді, спорту, культури та туризму Буринської міської ради [PERSON], що було підтверджено останнім перед судом і на якій є його особистий розпис про ознайомлення. Однак останній, в порушення ст.ст.22,24 КЗпП України не використав надані йому повноваження для укладання трудового договору з позивачкою у формі видання письмового наказу про її прийняття на роботу. Відсутність на той час Інструкції з діловодства чи необхідних кадрових працівників для підготовки відповідного наказу на прийняття на роботу позивачки, не могло слугувати підставою для відмови в укладенні з нею договору 04.01.2018 року. З цих причин суд не враховує доводи представника відповідача, що заява позивачки не була зареєстрована, адже сумнівів в її поданні саме 04.01.2018 року у суду немає. Показовим є вибірковість підходу в прийнятті на роботу позивачки, адже інший працівник, [PERSON], була прийнята на роботу за процедурою переведення з 05.01.2018 року, що підтверджується її заявою, трудовою книжкою та відповідним наказом (а.с.134-139). Таким чином суд вважає, що період з 04.01.2018 року до 12.01.2018 року (коли остання була призначена на посаду) [PERSON] мала вимушений прогул, який підлягає оплаті за правилами ч.2 ст.235 КЗпП. Відповідно до вказаної норми при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При обчисленні заробітку за час вимушеного прогулу суд керується Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Зокрема п.8 цієї Постанови встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому, з врахуванням фактичних обставин справи та сформованої правової позиції Верховного Суду України в Постанові від 14.09.2016 р. за справою № 6-419цс16, суд розраховує середньоденну заробітну плату позивача наступним чином: її заробітна плата за січень 2018 року згідно тарифікаційного розпису становить 7976 грн. 68 коп. (а.с.17), загальна кількість календарних днів у січні 2018 року 31, робочих -21. 7976,68:21=379,84 (середньоденний заробіток). Період вимушеного прогулу з 04.01.2018 року по 12.01.2018 року, з яких 5 робочих днів. 379,84*5=1899,2. Тобто загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в рахунок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1899 грн.20 коп.. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пленум Верховного Суду України в Постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (намайнової) шкоди» вказав, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Внаслідок безпідставної відмови відповідачем у своєчасному укладенні трудового договору з [PERSON] остання зазнала приниження, моральних страждань та психологічних переживань. В неї погіршився стан здоров'я, був порушений її сталий життєвий уклад, вона була змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Вказане підтверджується також медичною документацією, копії якої перебувають в матеріалах справи і буди досліджені судом (а.с.18-23). Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи при цьому характер, тривалість та глибину душевних страждань, які зазнала позивачка, а також ступінь вини відповідача, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 3000 грн. Таким чином здійснивши системний аналіз норм, що застосовуються до вказаних вище правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України та частково задоволених вимог (48%), суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 338 грн.30 коп. в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial