Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Крупецької сільської ради про встановлення факту проживання однією сімєю без укладення шлюбу та визнання будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя . В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. З 2001 року по травень 2017 року проживала з [PERSON] без укладення шлюбу. [PERSON] був власником будинку №62, що знаходиться в с. Стригани Славутського району. Під час спільного проживання [PERSON] за рахунок власних коштів підтримувала господарство в належному стані, зокрема ремонтувала вказаний будинок, доглядала за прибудинковою територією, оскільки мала постійний дохід, тоді як [PERSON] ніде не працював. Разом тримали підсобне господарство, обробляли город. В травні 2017 року [PERSON] помер. Для отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] просить встановити факт спільного проживання сімєю без укладення шлюбу з [PERSON], а також визнати будинок, в якому вони мешкали, обєктом спільної сумісної власності. В ході судового розгляду колишня дружина [PERSON] - [PERSON] -подала зустрічний позов, в якому просить визнати спірний будинок спільним майном, набутим у шлюбі з [PERSON] та визнати за нею право власності на ? частки даного будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в особі Крупецької сільської ради подав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, проти задоволення позову не заперечують. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їхній представник позов не визнають та просять в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку . Судом встановлено, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.005.2009 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] та (а.с.3). Вказане також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18.10.2010 року (а.с.4). Також згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу від 06.02.1994 року серії І БВ №026674 02.02.1994 року встановлено, що [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва про смерть від 28.05.2017 року серії І БВ №302494 [PERSON] помер 26.05.2017 року (а.с.6). Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно протоколу опитування свідків [PERSON] та [PERSON] від 22.06.2017 року, складеного секретарем Крупецької сільської ради [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 03.08.2001 року дійсно проживали разом та вели спільне господарство, що також підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] Наведене вище свідчить про те, що позивач та [PERSON] дійсно проживали однією сімєю без укладення шлюбу, були повязані спільним побутом, вели та утримували спільне господарство, мали взаємні права та обовязки, притаманні подружжю. Таким чином суд приходить про наявність підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] Щодо позовної вимоги про визнання будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином диспозиція наведеної статті, на яку в тому числі посилається позивач як на правову підставу задоволення позову, встановлює режим майна, набутого за час спільного проживання без укладення шлюбу, разом з тим згідно договору від 05.11.1986 року [PERSON] придбав вказаний будинок [PERSON], перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.159-160), оскільки згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження шлюбного прізвища від 03.11.2017 року №00018971809, виданого Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Хмельницькій області [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]І.) уклали шлюб 30.05.1982 року, зареєстрований виконавчим комітетом Полянської сільської ради, який в подальшому 11.02.1994 року розірвали. Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [PERSON] був власником житлового вказаного будинку (а.с.12 - 16). В судовому засіданні оглянуто інвентарну справу №150, заведену на домоволодіння №62 за адресою вул. Г.Охман, с. Стригани. Згідно її даних [PERSON] був власником будинку з прибудовою, сараю та огорожі за адресою вул. Г.Охман, 62, с. Стригани Славутського району. В подальшому згідно акту комісії від 15.03.1993 року у складі голови сільської ради [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON], землевпорядника [PERSON] проведено розділ будівель, належних [PERSON] та [PERSON], а саме ? частину житлового спірного будинку з південної сторони і ? частини сараю з південної сторони виділено [PERSON], саме ? частину житлового будинку з північної сторони і ? частини сараю з північної сторони виділено [PERSON] Щодо посилання [PERSON] на те, що спірний будинок за час спільного проживання суттєво збільшився у вартості внаслідок проведеного за її кошти ремонту (зокрема заміни даху вартістю 16,4 тис. грн.), в звязку з чим він може бути визнаним обєктом спільної сумісної власності варто зазначити наступне. Згідно висновку про вартість обєкта оцінки вартість вказаного будинку станом на 31.08.2017 року становить 44343,00 грн. Згідно з ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою обєкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду обєктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості обєкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. [PERSON], обґрунтовуючи істотне збільшення вартості спірного будинку, посилається на те, що період спільного проживання з [PERSON] ними за рахунок спільних та її особистих коштів замінено покрівлю будинку. В судовому засіданні [PERSON] уточнила, що кошти на ремонт надала їй дочка, а відтак вони не є її власними чи спільними, як це повинно бути відповідно до законодавства. Також [PERSON] не надала доказів, що проведені ремонтні роботи щодо заміни даху істотно збільшили вартість спірного будинку, оскільки суду не надано відомостей про вартість будинку до проведення таких робіт. Враховуючи наведене, не можуть бути застосовані статті 62 та 74 Сімейного кодексу України, на які позивач [PERSON] посилається як на підставу задоволення позову, оскільки частина спірного будинку належить колишній дружині [PERSON] [PERSON], що узгоджується зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, що діяв на момент поділу будинку та відповідає нормі ч.1 ст. 60 СК України. Відповідно до норм наведених статей майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Окрім того, відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином суд приходить до висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, набутою позивачем [PERSON] та її колишнім чоловіком за час перебування в шлюбі, в звязку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню. Клопотання [PERSON] про застосування строку позовної давності щодо позову, поданого [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує те, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, оскільки тим самим її право власності на частку будинку не припинилось, а з часу, коли [PERSON] звернулася до суду з позовом при визнання будинку обєктом спільної сумісної власності з [PERSON], тим самим заперечуючи право [PERSON] на її частку будинку. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу у порядку визначеному ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial