Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлового приміщення, а саме: квартирою № 5 в будинку № 54 по вул. Автозаводській в м. Запоріжжі. В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником квартири № 5, розташованої у будинку № 54 по вул. Автозаводській у м. Запоріжжі. Право власності позивача підтверджується договором купівлі-продажу квартири НМХ № 360790 від 23.11.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 3730. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.11.2017 року, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності № 104877157 від 23.11.2017 року. У вказаній квартирі зареєстрований син колишньої власниці, [PERSON], який не проживає за цією адресою з 2015 року. Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується актом про не проживання громадян за адресою його реєстрації від 27.11.2017 року, в якому сусіди по спірній квартирі підтверджують, що [PERSON] не проживає в квартирі за вищевказаною адресою з 2015 року по теперішній час. Але, не зважаючи на те, що [PERSON] довгий час не проживає в спірній квартирі, останній так і не знявся з реєстрації. Відповідач не є членом сімї позивача, будь-яких договірних правовідносин між позивачем та відповідачем не існує, його особистих речей в спірній квартирі немає. Фактичне місце проживання відповідача, [PERSON] невідоме. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі перешкоджає їй в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, тому, за захистом своїх порушених прав позивач вимушена звернутися до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON], повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, повторно у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивач згідно з наданою заявою не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг ЗМР у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, взявши до уваги, заяву надану позивачем, представником третьої особи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. \~ \~ Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири № 5, розташованої у будинку № 54 по вул. Автозаводській у м. Запоріжжі. Право власності позивача підтверджується договором купівлі-продажу квартири НМХ № 360790 від 23.11.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 3730 (а.с. 8-11). Право власності на зазначену квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.11.2017 року, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності № 104877157 від 23.11.2017 року (а.с. 12). У вказаній квартирі зареєстрований син колишньої власниці [PERSON] [PERSON], який не проживає за вказаною адресою з 2015 року. Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується актом про не проживання громадян за адресою його реєстрації від 27.11.2017 року, в якому сусіди підтверджують, що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], з 2015 року по теперішній час. Підписи сусідів підтверджені Головою правління ОСББ «Автозаводська 54» [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до довідки № 04-26/3-24427 від 04.12.2017 року та довідки № 33016/17 від 20.12.2017 року, виданої департаментом реєстраційних послуг Запорізької місцевої ради у зазначеній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 15, 18). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. \~ Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Питання проживання не членів сімї власника житла, врегульовано Главою 59 (ст. ст. 810-826) ЦК України, якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Згідно зі ст. ст. 810, 811 ЦК України власник житла (наймодавець) передає наймачеві житло для проживання на певний строк і за плату на підставі договору найму (оренди), який укладається в письмовій формі. Як видно з матеріалів справи, відповідач не укладав з власником житла (позивач по справі) договору найму квартири [ADDRESS] та не є членом сімї власника. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до Комунарського районного відділу державної міграційної служби у м. Запоріжжі. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку. Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач з 2015 року по теперішній час не мешкає у спірній квартирі, не є її власником, не несе обовязків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Outcome: approved