Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому вказала, що з 31. 10. 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого [INFO] народився син [PERSON] . На даний час шлюб розірвано, дитина перебуває на її утриманні, аліментів відповідач не сплачує, участі у вихованні сина не приймає, уникає від спілкування з ним. Вона вирішує питання щодо виїзду з дитиною за межі тимчасово окупованої території на території України для оздоровлення дитини, спілкування з рідними, навчання. Відповідач відмовляється звернутися до нотаріуса і оформити письмовий дозвіл на виїзд, тому вона вимушена звернутися до суду. На цій підставі просить надати їй дозвіл терміном з моменту набрання рішенням законної сили до [INFO] на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України, республіку Польща та Російську Федерацію з неповнолітнім [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] . До суду позивачка не явилася, у заяві просить розглядати справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно до суду не явився, про дату слухання справи повідомлений на сайті Бердянського міськрайонного суду, заперечень проти позову не надав, і суд зі згоди позивача на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення. Представник третьої особи до суду не явився, у заяві просить розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На даний час дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 12. 12. 2016 року. [PERSON] вказує на те, що вона вирішує питання щодо виїзду з дитиною за межі України на тимчасово окуповану територію для оздоровлення дитини, спілкування з рідними, навчання, для чого просить надати їй дозвіл терміном з моменту набрання рішенням законної сили до [INFO] на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України, республіку Польща та Російську Федерацію з неповнолітнім [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , оскільки останній відмовляється надати таку згоду. За правилами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проте судом встановлено, що позовні вимоги заявлені позивачкою не на конкретний період перебування дитини за кордоном, що суперечить положенням чинного законодавства. Дозвіл батька на виїзд неповнолітньої дитини є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон на невизначений період суперечать вимогам ст. ст. 141,153,157 СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків стосовно виховання дитини, і позовні вимоги [PERSON] фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у її вихованні, та можливості спілкування з нею. Вказані положення місться у правових позиціях судової палати у цивільних справах ВССУ за 2015 рік ( справи № 6-4466св15; 6-7961св15; 6-20930св15), якими суд керується при винесенні рішення по справі. Крім того, позивачка не надала доказів ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, факту зловживання відповідача своїми правами відносно виїзду дитини суду не довела, не вказала, чи взагалі зверталась вона до нього з таким проханням. Враховуючи вищевикладене суд вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька до тимчасово окупованої території України, оскільки це було місцем їх постійного проживання, а у виїзді дитини без дозволу батька до республіки Польща та Російської Федерації відмовити, оскільки необхідність в цьому позивачкою не обґрунтована, конкретні строки та мета виїзду не зазначені.

Outcome: partial