Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. З 16.01.1996 року в дані квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON]. Однак, [PERSON] з 2008 року в вищезазначеній квартирі не проживає, його особисті речі також відсутні, перешкод у користуванні житловим приміщення йому ніхто не чинить. В зв'язку з тим, що на відповідача нараховуються комунальні послуги, якими він не користується, виникає заборгованість, позивачка просить суд, визнати [PERSON] таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка наполягаючи на своєму позові доводила суду, що відповідач з 2008 року не мешкає в квартирі [ADDRESS], особисті речі відсутні, перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинив. Крім того, пояснила суду, що вона вимушений сплачувати комунальні послуги у більшому розмірі ніж передбачено, оскільки в квартирі зареєстрований відповідач, що ставить її у тяжке матеріальне становище. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно із положенням статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомлені сторони без поважних причин, з урахуванням поважності або неповажності явки сторін до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Отже, згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, тому на підставі ст. 169, 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно зі ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Так, ст. 131 ЦПК України передбачає, що сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 64 Житлового кодексу передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються усіма правами і несуть усі обов'язки нарівні з наймачем. До членів сім'ї наймача відносяться передусім дружина (чоловік) наймача, їхні діти й батьки. На підставі ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. З положень статті 107 Житлового кодексу України вбачається, що наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. У відповідності до ч. 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратило право користування житловим приміщенням, у наслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.4). З 16.01.1996 року в дані квартирі зареєстровані її сини: [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Однак, [PERSON] з 2008 року в вищезазначеній квартирі не проживає, його особисті речі там відсутні, перешкод у користуванні житловим приміщення йому ніхто не чинить (а.с.6). Таким чином, аналізуючи у сукупності докази, суд приходить до висновку, що відповідач має бути визнаним такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку за вищевказаною квартирою, оскільки останній не мешкає за вищезазначеною адресою понад 6 місяців без поважних на то причин.

Outcome: approved