Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод власнику у здійснені ним права користування та розпорядження квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно набуте позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Вакуленко С.О., зареєстрованого у реєстрі за № 5322. У вказаній квартирі, крім позивача, на цей час зареєстрована відповідач [PERSON] , яка є її племінницею. З червня 2016 року відповідач [PERSON] в квартирі за вище вказаною адресою не мешкає, її особистих речей та майна в квартирі не має, її місце знаходження на цей час, позивачу невідомо. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном, вона змушена нести додаткові витрати у зв`язку з реєстрацією останньої у її квартирі. Все це порушує її право власності. У зв`язку з тим, що [PERSON] більше року без поважних причин не проживає у належній позивачу квартирі, вона втратила право користування цією квартирою. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 27.02.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. У судовому засіданні, що відбулося 08.04.2019 року надала пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві. Пояснила, що їй відомо, що [PERSON] виїхала проживати до РФ, вона її просила в телефонному режимі приїхати та знятися з реєстрації, однак остання відмовилася, посилаючись на те, що не має такої можливості, у зв`язку з втратою паспорту громадянина України. Ніяких перешкод з боку позивачу стосовно користування квартирою відповідачу не чинилось. Відповідач [PERSON] повідомлена судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивач згідно з наданою заявою не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг ЗМР у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, взявши до уваги, заяви надані позивачем, представником третьої особи, допитавши свідка [PERSON] , проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] , та є власником даного житлового приміщення, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Вакуленко С.О., зареєстрованого у реєстрі за № 5322 (а.с. 8). Даний факт також підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим ЗБТІ від 27.03.2008 року (а.с. 9), технічним паспортом, складеним ОП «ЗМБТІ» на житлове приміщення, що розташоване за вищевказаною адресою (а.с. 10), паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області 27.02.1999 року (а.с. 6). Відповідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 29.03.2019 року, у зазначеній вище квартирі також зареєстрована відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 11.12.2015 року по теперішній час (а.с. 17). Відповідно до акту про не проживання особи від 20.02.2019 року, складеного комісією у складі: [PERSON] , [PERSON] , в ході обстеження кв. [ADDRESS] за згоди власника - [PERSON] , встановлено, що що за вказаною адресою [PERSON] не проживає з червня 2016 року, її особистих речей та майна в цій квартирі немає (а.с. 11). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з червня 2016 року і по теперішній час, перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинить, замки в дверях не поміняні, особистих речей останньої в квартирі немає. Таким чином, судом встановлено, що відповідач за адресою реєстрації не проживає, будь-яких витрат на утримання квартири не несе, будь-які угоди з приводу проживання відповідача в квартирі з позивачем не укладала, її місце проживання позивачу на теперішній час не відомо. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження квартирою. Позивач не може із-за реєстрації відповідача оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку. Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач з червня 2016 року на теперішній час не мешкає у спірній квартирі, не є її власником, не несе обов`язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованою у спірній квартирі, що спричиняє позивачам додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Outcome: approved