Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Грушівської сільської ради № 250 від 07 липня 2016 року. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 16 листопада 2000 року, вона являється власником житлового будинку з надвірними спорудами за номером 120, що знаходиться в селі Грушово по вул. Леніна Тячівського району, який побудовано її батьками в 1960-х роках. Поряд з її будинком, розташований будинок відповідача [PERSON], який придбаний її батьками від її родичів та в 1980-х роках перебудований, і знаходиться на межі між земельними ділянками, які перебувають у їх фактичному користуванні. Одразу після будівництва належного їй житлового будинку, її батьками було споруджено огорожу, яка розташована по всій ширині її дворогосподарства, між сусідніми землекористувачами. В 1995-1996 роках вказану огорожу було реконструйовано, однак збережено її попередню довжину. При цьому, на протязі всього часу проживання її сімї в даному будинку, вони безперешкодно користувались всією земельною ділянкою в межах огорожі та відповідно будь-яких претензій збоку суміжних землекористувачів не було. Вважає, що набувши право власності на житловий будинок, до неї перейшло право користування земельною ділянкою, в тому ж обсязі і на тих умовах, що були в її батьків. Навесні 2015 року, маючи намір разом з сусідкою [PERSON] виготовити у встановленому законом порядку правовстановлюючі документи на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, вони почали домовлятись про порядок приватизації, після чого між ними виникли непорозуміння щодо спільної межі. Згодом їй стало відомо, що [PERSON], з метою виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні, звернулась до Грушівської сільської ради щодо встановлення та погодження меж із сусідніми ділянками. Відповідно до протоколу №4 засідання та рішення №5 узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів від 24 червня 2016 року, комісія вирішила погодити межу між земельними ділянками суміжних землекористувачів [PERSON] в с. Грушево по вул.Леніна, 122, та [PERSON] по вул. Леніна, 120, згідно абрис-схеми, що додаються, які не відповідають реальній межі земельної ділянки, якою вона користується та відповідно порушує її права на землю. Рішенням 6 сесії 7-го скликання № 250 від 07 липня 2016 року Грушівська сільська рада затвердила рішення №5 від 24.06.2016 року узгоджувальної комісії розгляду земельних спорів. Вважає, що висновок роботи земельної комісії Грушівської сільської ради від 24 червня 2016 року є незаконним та винесеним із порушенням процесуального порядку та законодавчо встановлених норм при вирішення подібних спорів, а відтак і рішення Грушівської сільської ради № 250 від 07 липня 2016 року є безпідставним та незаконним як таке, що винесено на підставі незаконного висновку земельної комісії, оскільки її не було повідомлено про час та місце розгляду земельного спору, що в свою чергу унеможливило захистити її права, надавши відповідні доводи. Водночас, протокол засідання узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування Грушівської сільської ради №4 від 24 червня 2016 року, не містить будь-яких відомостей щодо участі в розгляді спору зацікавлених сторін, їх належне повідомлення про час і місце розгляду спору, даних щодо перенесення розгляду спору у звязку з їх неявкою та наявність чи відсутність їх пояснень з приводу спору. Натомість, в протоколі міститься посилання на усні пояснення свідка [PERSON], котра також не була присутня на засіданні комісії, а її повідомлення жодного правого значення не мають та не могли бути взяті комісією до уваги. Відтак, при вирішенні вищевказаного земельного спору, узгоджувальною комісією з розгляду земельних спорів Грушівської сільської ради №4 не дотримано порядку передбаченого ст.159 Земельного кодексу України. Окрім цього, з протоколу № 4 засідання узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів від 24 червня 2016 року, вбачається, що в основу висновку земельною комісією покладено доводи голови комісії [PERSON] про те, що раніше межею між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], з сторони вулиці, був металевий швелер закопаний на вулиці біля огорожі, частину якого [PERSON] розкопала з землі, і який бачили присутні члени комісії. Однак, такі доводи є хибними, оскільки вказаний металевий швелер, являвся не межовим знаком, а конструктивним елементом старої огорожі її дворогосподарства та під час повені був зміщений і в подальшому засипаний землею та взагалі не відповідав вимогам, які ставляться до межових знаків.Зазначає, що межові знаки між її земельною ділянкою і земельною ділянкою відповідача відсутні та немає можливості встановити дійсні межі суміжного користування, встановлення межі повинно здійснюватись виходячи з фактичного користування земельними ділянками, а саме початку огорожі [PERSON], з сторони [PERSON]. Таким чином, вирішуючи земельний спір, узгоджувальна комісія з розгляду земельних спорів надала висновок, який суперечить також нормам матеріального права.Крім цього зазначає, що погодження межі комісією є необхідною умовою для виготовлення правовстановлюючих документів як нею так і відповідачем [PERSON]. При цьому, в даному випадку незаконне погодження межі надає можливість [PERSON] оформити право власності на частину земельної ділянки, якою фактично володію я та відповідно унеможливлює визнання за мною права власності на всю земельну ділянку, яка перебуває на протязі всього мого життя в моєму фактичному користуванні. Крім цього, після прийняття оскаржуваного рішення Грушівської сільської ради, відповідач [PERSON] почала встановлювати стовпці по лінії встановленій комісії і таким чином унеможливлює належне використання нею земельної ділянки. При цьому, газопровід, яким здійснюється газопостачання до її будинку, внаслідок прийняття незаконного рішення відповідача проходить на земельній ділянці, яку відповідно до абрис-схеми визначено [PERSON], що також в майбутньому спричинить їй ряд незручностей. Просить визнати незаконним та скасувати рішення 6 сесії 7-го скликання № 250 від 07 липня 2016 року Грушівської сільської ради про затвердження рішення №5 від 24 червня 2016 року узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім цього зазначила, що на засідання земельної комісії її не викликали, однак вона була присутньою, коли члени комісії виїжджали на її та відповідача земельні ділянки та розглядали земельний спір щодо межі земельних ділянок. Представник відповідача Грушівської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що жодна із сторін не має документів на земельні ділянки, а тому земельна комісія поділила спірну земельну ділянку порівну. В подальшому в судове засідання не з'явився. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що позивач була присутня при розгляді комісією земельного спору, що підтверджується фотографіями. Також зазначили, що земельна комісія вірно вирішила земельний спір, оскільки заінтересовані сторони були присутні при розгляді комісією спору, та комісія вирішила поділити земельну ділянку порівну, тобто так, як нею і раніше вони користувалися. Крім цього зазначила, що комісія декілька разів виїжджала на їхні земельні ділянки для вирішення спору. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно рішення узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів Грушівської сільської ради № 5 від 24 червня 2016 року, вирішено погодити межу між земельними ділянками суміжних землекористувачів [PERSON] в с. Грушово, вул. Леніна, 122, та [PERSON], вул. Леніна, 120, згідно абрис-схеми (додаток 1) (а.с.7). Із абрис-схеми (додаток 1) до рішення узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів Грушівської сільської ради № 5 від 24 червня 2016 року вбачається, що земельну ділянку між житловими будинками [PERSON] та [PERSON] , поділено порівну (а.с.8). Згідно рішення Грушівської сільської ради № 250 від 07 липня 2016 року, затверджено рішення узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів Грушівської сільської ради № 5 від 24 червня 2016 року (а.с.9). Із нотаріально-посвідченого договору дарування житлового будинку від 16 листопада 2000 року вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок № 120 по вул. Леніна в с. Грушово, що розташований на земельній ділянці, норму якої не встановлено (а.с.10). Згідно рішення виконкому Грушівської сільської ради № 8 від 13 лютого 1964 року, [PERSON] та [PERSON] дозволено проводити житлове будівництво в межах с. Грушово, на земельній ділянці площею 0,07 га, сусіди [PERSON] та [PERSON], на місці старої хати (а.с.55). Із схеми забудови земельної ділянки [PERSON] в с. Грушово, вбачається, що з лівої сторони даної земельної ділянки знаходиться земельна ділянка, якою користується позивач, однак відстань від межі даної земельної ділянки до житлового будинку відповідача не зазначена (а.с.56). Згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах, [PERSON] є забудовником житлового будинку в с. Грушово, на земельній ділянці площею 0,07 га, яка виділена рішенням виконкому Грушівської сільської ради № 8 від 13 лютого 1964 року (а.с.57). Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 червня 2011 року вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння № 122 по вул. Леніна в с. Грушово (а.с.64). Згідно генерального плану с. Грушово, житлові будинки позивача та відповідача [PERSON] розташовані на межі земельної ділянки (а.с.93). Із долучених до справи фотографій вбачається, що: члени узгоджувальної комісії розкопали по вул. Леніна в с. Грушово залишки металевої огорожі, яка з пояснень відповідача [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] є межею між земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON]; позивач [PERSON] була присутня при розгляді узгоджувальною комісією земельного спору між нею та [PERSON], що не заперечувалося учасниками процесу (а.с. 44-46). Згідно довідки Грушівської сільської ради № 343 від 13 грудня 2016 року, вулицю Побічну та вулицю Головну в с. Грушово об'єднано та перейменовано на вулицю Головна, а будинок № 23 по вулиці Бічній в с. Грушово перенумеровано на будинок № 120 по вулиці Головній (Леніна) (а.с.105). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 1968-1978 роках вона працювала листоношою по вул. Леніна в с. Грушово. В ці роки вже був побудований будинок [PERSON], який був розташований на відстані 1 м. 1 м. 20 см. від межі земельної ділянки, якою користується [PERSON]. На земельній ділянці, якою користується [PERSON] був старий будинок, який був розташований на відстані 3 метри від земельної ділянки, якою користується [PERSON]. Через певний проміжок часу, вона була на вул. Леніна в с. Грушово, і побачила, що на земельній ділянці, якою користується [PERSON], побудований новий житловий будинок, який розташований на самій межі із сусідньою земельною ділянкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є головою узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів Грушівської сільської ради. 24 червня 2016 року він разом з іншими членами комісії виїжджав до будинків № 120 та № 122 по вул. Леніна для розгляду земельного спору щодо межі земельної ділянки. При розгляді даного спору були присутні [PERSON] та [PERSON]. Жодних документів, які б підтверджували право на користування земельною ділянкою, [PERSON] комісії не представила, а лише сказала, що межа її земельної ділянки проходить по стіні будинку [PERSON]. В свою чергу, [PERSON] також не представила членам комісії жодних документів, які б підтверджували її право на користування земельною ділянкою, а сказала, що межа її земельної ділянки проходить по стіні будинку [PERSON]. Беручи до уваги те, що в жодної із сторін не було документів на право користування земельною ділянкою, комісія вирішила порівну розділити спірну частину земельної ділянки. Також зазначив, що позивач [PERSON] була завчасно повідомлена про час та місце розгляду земельного спору. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що їх батько купив у [PERSON] земельну ділянку для своєї дочки [PERSON] (матері [PERSON]М.), яка з чоловіком, на даній земельній ділянці, побудувала житловий будинок. Сусіднім землекористувачем із купленою земельною ділянкою була [PERSON], будинок якої був вже побудований. Відстань від житлового будинку [PERSON] до межі земельної ділянки, яку купив їх батько, складала 50 см. Межовим знаком між даними земельними ділянками був металевий стовп, який на даний час є зрізаним на рівні землі. Крім цього зазначив, що раніше між житловими будинками [PERSON] та [PERSON] жодної огорожі не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сестрою [PERSON] та [PERSON]. До 1954 року вона проживала в будинку, що був розташований на земельній ділянці що використовувалася [PERSON], а зараз використовується [PERSON]. В 1960 роках [PERSON] на місці старого будинку побудував новий. По сусідству з [PERSON] земельною ділянкою користувався [PERSON], а тепер користується [PERSON]. Дана земельна ділянка була вузькою, і між [PERSON] та [PERSON] постійно виникав спір щодо її межі, і [PERSON] передав (відпустив) [PERSON] у користування 1 метр з чимось земельної ділянки. зазначила, що металевий стовп, який на даний час є зрізаним на рівні землі, і був показаний їй на фотографії, очевидно є межею земельної ділянки, що була узгоджена її братами. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він не тільки суперечить актам цивільного законодавства, але і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст.107 ЗК України 2001 рокуосновою для відновлення меж є дані\~земельно-кадастрової документації.У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням\~земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.159 ЗК України 2001 року, земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Судом достовірно встановлено, що рішенням виконкому Грушівської сільської ради № 8 від 13 лютого 1964 року, [PERSON] та [PERSON] дозволено проводити житлове будівництво в межах с. Грушово, на земельній ділянці площею 0,07 га, сусіди [PERSON] та [PERSON], на місці старої хати. Із ст.188 ЗК УРСР 1922 року вбачається, що складений проект землеустрою пред'являється сторонами на плані і в натурі зі складанням особливого протоколу. При цьому землемір землевпорядник зобов'язаний всіляко прагнути до узгодження побажань сторін, не на шкоду, однак, вимогам землеустрою, вносячи в проект, у випадках необхідності, доцільні зміни та виправлення. Тобто, при визначенні меж земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] в натурі, яка була виділена їм рішенням виконкому Грушівської сільської ради № 8 від 13 лютого 1964 року в с. Грушово, на земельній ділянці площею 0,07 га, сусіди [PERSON] та [PERSON], на місці старої хати, мав бути складений проект землеустрою, який мав бути пред'явлений сторонам на плані та в натурі, і мав бути складений особливий протокол. Даний проект землеустрою та особливий протокол, які би визначали фактичні розміри і межі земельної ділянки в натурі, [PERSON], як обдарованою [PERSON], суду не представлено. Із ст. 20 ЗК УРСР 1970 року вбачається, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. [PERSON] актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів Згідно ст.22 ЗК УРСР 1970 року приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Із ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. [PERSON] державних актів затверджуються Верховною Радою України. Із ст.30 ЗК України 1990 року вбачається, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власностігромадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Відповідно до ч.4 ст.30 ЗК України 1990 року, право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. У матеріалах справи відсутні передбачені ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22 ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивача виникло право користування земельною ділянкоюв с. Грушово по вул. Леніна, 120, або право власності на неї, а відповідно відсутні будь-які докази того, що порушені будь-які права позивача зі сторони відповідачів. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що розмір земельної ділянки в с. Грушово по вул. Леніна, 120, якою користується [PERSON], визначений в натурі (на місцевості) схемою забудови присадибної ділянки [PERSON] (а.с. 56) , оскільки дана схема в розумінні ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22 ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року не є документом, що підтверджує визначення меж земельної ділянки в натурі. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до вимог ч.4 ст.30 ЗК України 1990 року та ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року до позивача не перейшло право користування земельною ділянкою, яка була в користуванні [PERSON] та [PERSON]. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що вона не мала можливості надати комісії свої доводи, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, вона була присутньою при розгляді комісією даного земельного спору, тобто була повідомлена про час та місце його розгляду. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що в позовній вимозі позивача про скасування визнання незаконним та скасування рішення Грушівської сільської ради № 250 від 07 липня 2016 року слід відмовити, оскільки дане рішення жодним чином не порушує права позивача. Тячівським районним судом Закарпатської області від 26 вересня 2016 року по даній справі винесено ухвалу про забезпечення позову. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed