Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в рахунок погашення боргу у загальному розмірі 29341 грн. 04 коп., які складаються з основної суми боргу, відсотків за користування коштами відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України та інфляційних втрат, а також стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору. В обґрунтування поданого позову вказує, що 22 грудня 2018 року [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 26937 грн. з терміном повернення коштів до 31 грудня 2019 року. На підтвердження умов договору, [PERSON] надала [PERSON] розписку про отримання коштів та зобов`язання їх повернення у певний строк. Вказує, що свої зобов`язання з договором позики нею було виконано повністю, а саме надано в борг грошові кошти, а [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення коштів у встановлений строк не виконала, обумовлену суму боргу не повернула. Посилаючись на ст. 625, 1048 ЦК України, позивач вважає необхідним стягнути вказану суму боргу з урахування індексу інфляції та відсотків за користування чужими коштами, розмір яких встановлено на рівні ставки НБУ, згідно до наданого розрахунку. Представник відповідача подала відзив на позов у якому просила суд в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що з надана позивачем боргова розписка не містить її зобов`язання як позичальника про повернення коштів у вказаній сумі, а сам факт написання розписки не може свідчити про те, що між нею та позивачем укладався договір позики. Крім того з наданої розписки неможливо встановити момент передачі коштів, невизначено кому слід повернути вказані кошти, що свідчить про неможливість ідентифікувати іншу сторону правочину, а відтак відсутні правові підстави для стягнення коштів у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Суду пояснив, що наявність боргового документа у позивача свідчить про невиконане відповідачем зобов`язання перед [PERSON] . При цьому вказував, що боргова розписка містить дату її укладенні та кінцевий термін повернення коштів. Тому невиконання [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення коштів є підставою для покладення на неї відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України. При цьому за користування чужими коштами відповідач, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України має сплатити позивачу відсотки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила суд в задоволенні позову відмовити, оскільки надана розписка не доводить факту отримання коштів відповідачем, тому відсутні підстави для того, щоб вважати договір позики укладеним, а відтак і для стягнення коштів у судовому порядку. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України і означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг, за якими [PERSON] , будучи позикодавцем, передала [PERSON] , яка виступала позичальником, грошові кошти у розмірі 26937 грн. В підтвердження отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернення, [PERSON] надала [PERSON] розписку, відповідно до якої вказувала про своє зобов`язання повернути грошові кошти у повному розмірі у строк до 31 грудня 2019 року. Вказана розписка була надана 22 грудня 2018 року та засвідчена підписом боржника. Оскільки вказаною розпискою було встановлено строк виконання боргового зобов`язання до 31 грудня 2019 року, то після настання вказаного строку, позикодавець почав вимагати від позико отримувача виконання грошового зобов`язання. З наданих пояснень позивача, вбачається, що [PERSON] від свого обов`язку щодо повернення коштів відмовилася та в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики не виконує, через що [PERSON] звернулася до суду. Таким чином, правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання договірних зобов`язань, які виникли внаслідок укладання договору позики. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Судом в ході судового розгляду справи оглянуто оригінал розписки від 22.12.2018 року, яка надана позивачем [PERSON] .. Встановивши такі обставини, оскільки оригінали боргової розписки перебуває у позивача і доказів повернення боргу відповідач не надала, а представник відповідача [PERSON] в ході судового розгляду справи, не заперечувала факту надання розписки відповідачем, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про повернення боргу підставними. Доказів про погашення відповідачем [PERSON] усієї суми заборгованості за розпискою від 22.12.2018 року або прощення їй цього боргу суду не подано. Пишучи розписку 22 грудня 2018 року, [PERSON] визнала існування зобов`язання перед [PERSON] , домовившись про строк виконання зобов`язання, таким чином, взявши на себе зобов`язання повернути зазначені кошти до 31 грудня 2019 року. Факт отримання коштів підтверджено також поясненнями позивача. Крім того факт отримання грошових коштів та складання розписки не заперечувався і представником відповідача. При цьому остання заперечуючи проти позову, посилалася на відсутність вказівки у розписці від 22.12.2018 року про отримання боржником коштів, а не проти отримання цих коштів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] так як разом з нею працювали. Їй відомо, що [PERSON] отримала кошти в борг у [PERSON] , так як разом з нею ходила їх позичати. Вказані кошти потрібні були відповідачеві для того, щоб провести сина в армію. В її присутності [PERSON] брала по 1-2 тис. грн.. в борг у [PERSON] ; через деякий час особисто їй говорила, що повинна повернути позивачу борг понад 25 тис. грн.. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий із позивачем та відповідачем. Чув як [PERSON] прохала у [PERSON] кошти в борг; остання йому повідомляла, що відповідачка винна їй близько 30 тис. грн.. Таким чином, суд вважає встановленим факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики саме 22 грудня 2018 року, що випливає зі змісту боргового документа, пояснень представника відповідача, яка підтвердила в судовому засіданні, що [PERSON] особисто підписала дану розписку. У свою чергу, посилання представника відповідача, на ту обставину, що договір позики не було укладено, так як надана розписка не містить дати отримання коштів, а також особи, перед якою у [PERSON] виникли зобов`язання спростовуються дослідженими вище переліченими доказами у сукупності, що свідчать про сумнівність даних тверджень. Так, відповідно до розписки від 22.12.2018 року, яка підписана відповідачем, вбачається, що саме в грудні 2018 року, [PERSON] взяла на себе зобов`язання щодо повернення коштів [PERSON] у строк до 31 грудня 2019 року. Аналізуючи наявну розписку, суд приходить до висновку про те, що матеріалами справи установлено достатні і переконливі обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які дозволяють суду дійти висновку про те, що спірна боргова розписка підтверджує укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики. При цьому суд, аналізуючи надану розписку звертає увагу, що сума позики отримана [PERSON] від [PERSON] становить 26937 грн., та містить зобов`язання позичальника повернути кошти у строк до 31 грудня 2019 року, а оскільки розписка є підтвердженням фактичного отримання коштів позичальником, то надана позивачем розписка засвідчує факт отримання коштів, а відтак і факту укладання договору позики. Оцінюючи розписку в розумінні положень ЦК України суд вважає, що між [PERSON] та [PERSON] в даному випадку було укладено договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору. За ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Так як у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю, то суд вважає, що відповідачем зобов`язання за договором не виконані. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Як вбачається зі змісту розписки, [PERSON] зобов`язувалася повернути позику у строк до 31 грудня 2019 року та після настання відповідного строку, боржник свого зобов`язання не виконала. Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача, щодо обґрунтованості вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 26937 грн. Що стосується позовних вимог з приводу стягненя відсотків за користування чужими коштами, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, то суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так, у правовій позиції у справі №6-36цс14 зазначено, що в ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦКУ, іншими законодавчими актами чи конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Згідно зі ст. 1048 ЦКУ, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із провадженням підприємницької діяльності хоча б однією зі сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Тобто, у випадку якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦКУ, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України і виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд стягнути з відповідачки відсотки за користування коштами в розмірі 1059 грн. 88 коп. та надала відповідний розрахунок. У свою чергу суд не приймає наданий позивачем розрахунок заборгованості за відсотками, оскільки він здійснений невірно. Так в період з 22.12.2018 року по 25.04.2019 року облікова ставка Національного банку України становила 18 %, і користування коштами становило 124 днів, тому 26937х18%х124/365/100 = 1647 грн. 21 коп. (проценти за період з 22.12.2018 р. по 25.04.2019 р.). В період з 26.04.2019 року по 18.07.2019 року облікова ставка Національного банку України становила 17.5 %, і користування коштами становило 83 днів, тому 26937х17.5%х83/365/100 = 1071 грн. 95 коп. (проценти за період з 26.04.2019 р. по 18.07.2019 р.). В період з 19.07.2019 року по 05.09.2019 року облікова ставка Національного банку України становила 17 %, і користування коштами становило 48 днів, тому 26937х17%х48/365/100 = 602 грн. 21 коп. (проценти за період з 19.07.2019 р. по 05.09.2019 р). В період з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року облікова ставка Національного банку України становила 16.5 %, і користування коштами становило 48 днів, тому 26937х16.5%х48/365/100 = 584 грн. 50 коп. (проценти за період з 06.09.2019 р по 24.10.2019 р.). В період з 25.10.2019 року по 12.12.2019 року облікова ставка Національного банку України становила 15.5 %, і користування коштами становило 48 днів, тому 26937х15.5%х48/365/100 = 549 грн. 07 коп. (проценти за період з 25.10.2019 р. по 12.12.2019 р). В період з 13.12.2019 року 30.01.2020 р. облікова ставка Національного банку України становила 13.5 %, і користування коштами становило 48 днів, тому 26937х13.5%х48/365/100 = 478 грн. 22 коп. (проценти за період з 13.12.2019 р. по 30.01.2020 р). В період з 31.01.2020 р. по 12.03.2020 року облікова ставка Національного банку України становила 11 %, і користування коштами становило 41 дні, тому 26937х11%х41/365/100 = 332 грн. 84 коп. (проценти за період з 31.01.2020 р. по 12.03.2020 р.). В період з 13.03.2020 року по 14.04.2020 року (день звернення до суду) облікова ставка Національного банку України становила 10 %, і користування коштами становило 32 дні, тому 26937х10%х32/365/100 = 236 грн. 16 коп. (проценти за період з 13.03.2020 р. по 14.04.2020 р.). Тобто загальний розмір відсотків за користування чужими коштами, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України який підлягає нарахуванню [PERSON] за користування коштами [PERSON] становить 5502 грн. 16 коп. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку та випливає зі змісту позовних вимог, при зверненні до суду позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення відсотків за користування чужими коштами, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України у розмірі, що є меншим за розмір, нарахований судом. При цьому за вимогами частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. З огляду на ту обставину, що суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а заява про збільшення позовних вимог позивачем не подавалася, тому суд приймає рішення в межах заявлених позивачем вимог. Що стосується стягнення з [PERSON] інфляційних втрат, то суд вважає необхідним вказати наступне. Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. При цьому вказана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення суми інфляційних нарахувань обґрунтовані та підлягають до задоволення. Разом з тим, наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат також не приймається судом до уваги, оскільки він не відповідає дійсності. Як зазначалося вище, судом встановлено, що строк виконання зобов`язання настав 31 грудня 2019 року та саме після цієї дати, позикодавець має право вимагати повернення коштів зі сплатою пені. Днем початку нарахування пені є наступний день, тобто 01 січня 2020 року, сума заборгованості за договором становила 26937 грн.. Так за період з 01.01.2020 року по день здійснення позивачем розрахунку 13.04.2020 року ( кількість днів прострочення 103 днів, індекс інфляції січень - 100.2, лютий - 99.7, березень - 100.8) сума інфляційних втрат становить 188 грн. 56 коп.. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню. Суд на підставі викладеного приходить до висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов`язання, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими і доведеними, доводи відповідача надані на спростування доводів позивача свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню не в повному обсязі, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 807 грн. 69 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial