Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому порушує питання про звільнення [PERSON] земельної ділянки загального користування, зобов`язання його прибрати залізний паркан, бетонні плити та сміття, якими загороджено її гараж та калітку, що перешкоджає вільному проходу до її земельної ділянки, а також відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої діями [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] самовільно зайняв землі загального користування на території садівницького товариства «Риболов», де фактично існувала доріжка, якою позивачка здійснювала прохід до своєї земельної ділянки. На цих же землях загального користування відповідач спорудив металевий паркан, розмістив бетонні плити та різне сміття, якими загородив її гараж та калітку, що перешкоджає їй вільно користуватися ними. Разом з тим, [PERSON] у позові ствердила, що діями [PERSON] заподіяно значну шкоду її здоров`ю, а тому наполягала на відшкодуванні їй моральної та матеріальної шкоди. Представник відповідача подав письмові заперечення на позовну заяву у яких наполягав на відмові у задоволенні позову, оскільки [PERSON] отримано у власність земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] відповідно до вимог чинного законодавства. Земельну ділянку загального користування або її частину він не захоплював та жодним чином не перешкоджає у користуванні [PERSON] своїми каліткою та гаражем. Разом з тим ствердив, що навпаки позивачкою самовільно захоплено частину його земельної ділянки площею 0,0052 га, що вбачається з кадастрового плану. У додаткових поясненнях представник відповідача зазначив, що відповідно до зведеного кадастрового плану земельних ділянок у кадастровому кварталі [NUMBER] на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, паркан щодо якого заявлено позовні вимоги проходить також і по землі, яка відведена у власність [PERSON] . Позивачка в суді позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в суді проти задоволення позову заперечила та ствердила, що у справі відсутні будь-які докази того, що [PERSON] самовільно захопив землі загального призначення, який з 2009 року власником цієї земельної ділянки, не повинен її звільняти. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. [PERSON] на праві приватної власності з 2000 року належить земельна ділянка розташована в садівницькому товаристві «Риболов» на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області та з 2002 року на праві власності позивачці належить садовий будинок розташований на цій ділянці, що підтверджується відповідним державним актом на право власності на землю [NUMBER] та свідоцтвом про право власності [ADDRESS] . Земельна ділянка позивачки знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14.10.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та складання документів, що посвідчує право власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, розроблений товариством з обмеженою відповідальністю «БУДЕКСІМ 2007», а також передано безоплатно передано у власність земельні ділянки 2 громадянам України загальною площею 1,9151 га з них: сіножаті (гр. 11) 1,9151 га для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту згідно з додатком. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером [NUMBER] . Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї є Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Отже земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] є сформованою в розумінні вимог ст. 79-1 ЗК України та її площа ставить саме 0,5116 га. На час отримання у власність земельних ділянок позивачкою та відповідачем діяв Земельний кодекс України в редакції 2001 року та 2009 року відповідно, положеннями ст. 126 ЗК України якого встановлено перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Зокрема ст. 126 ЗК України було встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Стаття 125 ЗК України передбачала, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відтак судом встановлено, що у відповідача право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] виникло у 2009 році. З матеріалів справи та відповідно до зведеного кадастрового плану земельних ділянок у кадастровому кварталі [NUMBER] на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області вбачається, що земельні ділянки позивача та відповідача межують між собою, а також межують із земельними ділянками з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] , які належать на праві власності [PERSON] Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 78 ЦПК країни, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачеві [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,5116 га, якій присвоєно кадастровий номер [NUMBER] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] . Однак, позивачка вважає, що її права як користувача земельною ділянкою загального користування у виді протоптаної доріжки, порушено власником суміжної земельної ділянки [PERSON] , який самовільно захопив землі загального користування, що перешкоджає її вільному користуванню гаражем та каліткою. В судовому засіданні досліджено державний акт серія [NUMBER] про право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] , а також зведений кадастрового план земельних ділянок у кадастровому кварталі [NUMBER] на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, розроблений інженером-землевпорядником. З вказаного державного акта та кадастрового прану вбачається, що на момент набуття права власності відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площа цієї земельної ділянки складала 0,5116 га. та не змінювалась. Крім того, із вказаного зведеного кадастрового плану вбачається, що частина паркану про який йдеться в позовній заяві, проходить також і по земельним ділянкам, що перебувають у власності [PERSON] та яким присвоєно кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97386039 на підставі рішення Новосілківської сільської ради № 199-17-VII виданого 23.08.2017 року, а також витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серія та номер НВ [NUMBER] виданого 03.05.2017 року ГУ Держгеокадастру у Київській області, 12.09.2017 року право власності на земельну ділянку з кадастром номером [NUMBER] , площею 0.0189, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Новосілківська сільська рада, урочище «Бурилово» зареєстровано за [PERSON] . Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113773572 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області 10-638/15-18-сг від 02.02.2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність,, а також витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серія та номер НВ [NUMBER] виданого 31.08.2015 року ГУ Держгеокадастру у Київській області, 07.02.2018 року право власності на земельну ділянку з кадастром номером [NUMBER] , площею 0.0131, розташовану на території Новосілківської сільської ради у Вишгородському районі Київської області, зареєстровано за [PERSON] . Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для індивідуального садівництва. Зі змісту ст. 79-1 ЗК України вбачається, що визначення площі та меж земельної ділянки здійснюється та стадії її формування, що завершується присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера. Відтак, на момент присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам, що перебувають у власності [PERSON] та [PERSON] вже були чітко визначені їх площі та межі. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про зміну площ, меж та цільового призначення цих земельних ділянок або їх частин. З матеріалів справи вбачається, що з приводу самовільного зайняття [PERSON] земель загального користування позивачка зверталась до Державної інспекції сільського господарства в Київській області. У ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» зазначено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність, або надання у користування (оренду), або за відсутності вчиненого правочину, щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Статтею 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачені повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до яких належать здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право складати акти перевірок у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель. Враховуючи вищевикладене, для твердження про наявність факту самовільного зайняття [PERSON] земельної ділянки повинні бути додані результати перевірки уповноваженого органу з цього питання за наслідками якої винна особа повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП «Самовільне зайняття земельної ділянки». Однак, лист Державної інспекції сільського господарства в Київській області № 03-1-09\\2004 який містить посилання на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] не в повній мірі відповідає вимогам закону, підставою для задоволення позову з огляду на його предмет і підстави, а також обраний спосіб захисту, бути не може. Питання законності виділу земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] у власність не є предметом розгляду у цій справі. Разом з тим, передача органом місцевого самоврядування в особі Вишгородської районної державної адміністрації у власність відповідачеві земельної ділянки не може свідчити про її самовільне зайняття в розумінні вимог ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та надає [PERSON] як її власнику, ряд прав визначених у ст. 90 ЗК України , а саме: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Разом з тим, відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом вимог ст. 62 Конституції України в Україні діє презумпція невинуватості, коли особа вважається невинуватою у вчиненні будь-якого правопорушення, доки її вину не буде доведено в установленому Законом порядку. Разом з тим, згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких умов, суд не приймає до уваги переписку позивачки з органами поліції та прокуратури у кримінальних провадженнях № 42016111200000279 та № 42016111200000378, на які у позовній заяві посилається позивачка. Саме по собі розслідування згаданих кримінальних проваджень не є підтвердженням порушенням цивільних прав позивача та підставою для задоволення позову згідно вимог Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України бути не може. Такі доводи [PERSON] суд відкидає як неспроможні. Згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2017 року у справі № 363/1152/17, яке набрало законної сили, у задоволенні прозову прокуратури, предметом якого була і видача [PERSON] державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, відмовлено. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками . Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ч. 2 ст. 316 ЦК України, особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 4 та ч. 5 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Таким чином, оскільки відповідач у встановленому законом порядку набув право власності на спірну земельну ділянку, та будучи власником загородив її парканом, підстав вважати, що він її захопив самовільно у суду немає. Сама тільки та обставина, що до передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачеві, вона була землею загального користування, а набуття особою права власності на землю згідно закону вважається правомірним, підставою для її звільнення власником бути не може. Суд не вправі обмежити власника у його праві і фактично припинити його право власності на землю, та не має законних підстав зобов`язати власника звільнити його ж власну земельну ділянку, коли право на власність є непорушним. Хоча позивачка і звикла постійно й триваючий час користуватися іншим проходом до своєї земельної ділянки, який тоді мав статус землі загального користування, а тепер є приватною власністю іншої особи, підставою для втручання в права такого власника бути не може. Твердження позивачки про неправомірно встановлений відповідачем паркан, розташування на земельній ділянці бетонних плит та сміття на вимогах закону ґрунтуються та є правами власника земельної ділянки на самостійне господарювання на землі, згідно ст. 90 ЗК України. Крім того в суді встановлено, що доступ до земельної ділянки позивачки здійснюється насамперед з вулиці. Оскільки позовні вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн. позивач обґрунтовує неправомірними діями відповідача, що за встановлених у справі обставин і висновків суду встановлено не було, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. З урахуванням викладених обставин, підстав для задоволення позову судом не встановлено, який є недоведеним та не обґрунтованим. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed