Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 27 лютого 2018 року, номер в реєстрі 943, з пропозицією звернення стягнення з громадянки України [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваним виконавчим написом було запропоновано стягнути з неї на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №26250018663119 від 21 лютого 2012 року у сумі 23\~345 (двадцять три тисячі триста сорок пять) гривень 72 копійки. При цьому позивач зазначає, що в порушення вимог ст.88 «Про нотаріат», нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис стосовно заборгованості, з дня виникнення якої минуло більше трьох років. При цьому додатково посилається на Порядок вчинення нотаріальних дій, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Також посилається на те, що позивач ніколи не отримував в Банку будь-яку картку, призначену для проведення розрахунків, та, відповідно, не підписував її. Додатково, позивач зазначає, що вказана у оскаржуваному виконавчому написі сума основного боргу перевищує ту, що вказана в кредитному договорі №26250018663119. Враховуючи наведене, позивач зазначає, що вказаному у цьому виконавчому написі сума заборгованості не є безспірною в розумінні правової позиції Верховного Суду України та Верховного Суду. Після відкриття провадження у справі протягом підготовчого провадження позивачем була подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач навів додаткову підставу позову та зауважив, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений на підставі пункту 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Цей пункт був внесений до «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 « Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». При цьому, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною вказану Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині зокрема можливості вчинення виконавчого напису стягувача для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. З огляду на це, позивач посилається також на ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій», відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Також посилається на ст.129-1 Конституції України, згідно якої судове рішення є обовязковим до виконання. Представник позивачки в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності позивачки та її довірителя. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Надав до канцелярії суду відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити у задоволенні позову. В своєму відзиві представник відповідача зазначив, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений з дотриманням законодавства України, зокрема зроблено посилання на ст.ст.87, 88 ЗУ «Про нотаріат», п.3.5. глави 16 Порядку вчинення виконавчих дій нотаріусами України (затверджений Наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5), п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусу (затверджений Постановою КМУ від 29.06.199 року №1172). З огляду на приписи вказаних норм, відповідач вказує, що ним було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису всі документи, передбачені законодавством України, зокрема оригінал кредитного договору, засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягування про непогашення заборгованості. Також відповідач посилається на те, що стягнення заборгованості згідно оскаржуваного виконавчого напису проводиться за період з 25 січня 2017 року по 25 січня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] - відзиву на позовну заяву не подала, свої позицію з приводу предмету спору не висловила. 14 листопада 2018 року до канцелярії суду надійшло від третьої особи клопотання про розгляд справи у її відсутності «з урахуванням фактичних відносин» і проханням «постановити рішення згідно чинного законодавства». Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що 27 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, номер за реєстром 943, яким було запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №26250018663119 від 21 лютого 2012 року у сумі 23\~345 (двадцять три тисячі триста сорок пять) гривень 72 копійки. Відповідно до Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договору страхування (оферти) від 21 лютого 2012 року позивач пропонує Банку укласти з ним Договір карткового рахунку, в рамках якого, зокрема, відкрити картковий рахунок на імя позивача, випустити на імя позивача платіжну картку міжнародної платіжної системи (абзац 1 пропозиції). Як вбачається з тексту Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договору страхування (оферти) від 21 лютого 2012 року та Загальних умов відкриття та порядку ведення карткового рахунку та Договору страхування, вказані документи у сукупності складають «кредитний договір №26250018663119 від 21 лютого 2012 року. Вказаний висновок ґрунтується на даті, вказаній у зазначеній пропозиції, а також номеру (№26250018663119), вказаному у Загальних умовах відкриття та порядку ведення карткового рахунку. Це твердження банком не спростовано, заперечень проти цього у відзиві на позов не наведено. Навпаки, з наданої третьої особою «Письмової вимоги» (повідомлення) на адресу позивача від 08 листопада 2017 року за вих№199 вбачається, що підставою вчинення оскаржуваного виконачого напису був саме вказаний кредитний договір. Ця ж сама підстава вчинення виконавчого напису міститься також в заяві про його вчинення від 25 січня 2018 року вих. №778, що була надана третьою особою на виконання ухвали суду від 11 вересня 2018 року. Згідно пункту 2.3. частини 2 «Інформація про Клієнта» Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договору страхування (оферти) від 21 лютого 2012 року ліміт овердрафту складає 3\~855 гривень. У звязку з тим, що одиниця виміру (грошова одиниця) стосовно вказаної суми у Пропозиції не зазначена, позивач вказав у позові, що вважає такою грошовою одиницею гривню, та послався на те, що згідно ст.533 ЦК України, розрахунки в Україні проводяться саме в гривнях. Вказане твердження позивача суд вважає обґрунтованим з огляду на приписи наведеної статті ЦК України. Заперечень з цього приводу відповідач не навів. При цьому матеріали справи не містять жодних доказів збільшення вказаного вище ліміту з 3\~855 гривень до 11\~800 гривень, як вказано у оскаржуваному виконавчому написі. Водночас, відповідно до ч.1 ст.88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Враховуючи це, суд погоджується з доводом позивача про те, що для вчинення оскаржуваного виконавчого напису Банк не надав документів, які «підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем» в розумінні статті 88 Закону України «Про нотаріат». Надаючи оцінку поняттю «безспірність заборгованості» в розумінні ст.88 ЗУ «Про нотаріат», суд враховує правові позиції, висловлені Верховним судом при розгляді даної категорії справ, зокрема у постановах від 05 березня 2018 року у справі №756/11960/15-ц, від 07 лютого 2018 року по справі №204/4071/14-ц та від 12 квітня 2018 року по справі №761/32388/13-ц. Так, згідно думки Верховного суду, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Також, суд погоджується з тим, що за умовами підпункту 3.2.1. пункту 3.2. Розділу 3 Загальних умов відкриття та порядку ведення карткового рахунку та Договору страхування «Клієнт зобовязаний особисто отримати Картку в Банку та під час її отримання негайно підписати Картку в спеціально призначеному для цього місці на Картці». Позивач послався у позові на те, що ніколи не отримував в банку будь-яку картку, призначену для проведення розрахунків, та, відповідно, не підписував її. Доказів вчинення позивачем цих дій матеріали справи не містять, заперечень проти цього доводу позивача банк не навів. Враховуючи встановлені вище обставини, суд погоджується з доводом позивача про порушення при вчиненні виконавчого напису вимог законодавства України (ст.88 ЗУ «Про нотаріат») щодо безспірності заборгованості, на стягнення якої вчиняється може бути вчинений виконавчий напис. Крім того, суд зазначає наступне. Оскаржуваний виконавчий напис вмотивований зокрема посиланням на п.2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Вказаний пункт передбачає вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями та був внесений до вказаного Переліку Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Водночас, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною вказану Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині зокрема можливості вчинення виконавчого напису стягувача для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року вказану постанову залишено без змін. Постановою Великої палати Верховного суду від 20 червня 2018 року постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін. Згідно ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Враховуючи викладене, суд погоджується з доводом позивача про те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений всупереч рішенню суду (Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14) та з посиланням на підставу його вчинення, яка втратила чинність на підставі цього рішення суду п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Наведений факт є самостійною підставою для задоволення позову та визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна позиція викладена у судових рішеннях судів апеляційної інстанції (постанови Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2018 року у справі №761/29661/16-ц, від 27.02.2018 року у справі №753/4424/17, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 року у справі №914/3141/16, постанова Апеляційного суду Вінницької області від 10.07.2018 року у справі №53/187/18, постанова Апеляційного суду Волинської області від11.02.108 року у справі №161/16303/17, постанова Апеляційного суду Рівненської області від 18.04.2018 року). Рішень судів касаційної інстанції щодо завершення касаційного перегляду вказаних рішень не виявлено. Також суд вважає вірним проведене позивачем визначення відповідача у справі, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Актуальність вказаної позиції підтверджується судовими рішеннями Верховного суду, що містять посилання неї (постанова ВС від 18.09.2018 року). Враховуючи це, позов був обґрунтовано предявлений до стягувача за оскарженим виконавчим написом, а саме - до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк». З цих підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржуваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: approved