Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей: [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження, стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно до повноліття дітей, та призначити [PERSON] опікуном над малолітніми дітьми: [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. Заявлені вимоги мотивує ухиленням відповідачки від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дітей. Ухвалою суду від 25.03.2020 за згаданою позовною заявою відкрито провадження у справі з призначенням справи до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в підготовче судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бойченко Г.В. звернулася на адресу суду з заявою про розгляд справи у її відсутність у підготовчому судовому засіданні. На задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] надіслала на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю, підтвердила факт невиконання нею батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх дітей [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року. Розгляд справи прохала провести у її відсутність у підготовчому судовому засіданні. Представник органу опіки та піклування Непом`ящий І.В. звернувся на адресу суду з заявою про розгляд справи у його відсутність у підготовчому судовому засіданні. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [INFO] у м. Кременчук народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] . Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 ст.135 СК України, відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] в м. Горішні Плавні народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] . Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 ст.135 СК України, відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Згідно з висновком органу опіки та піклування від 22.06.2020, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження, визнано доцільним. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши досліджені докази, суд доходить висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сім`ї. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, у відповідності до ст.ст.150, 151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) первинний і головний обов`язок по вихованню дитини покладається на її батьків. Передача дитини на виховання іншим фізичним чи юридичним особам не звільняє батьків від обов`язку піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та проживання малолітньої дитини з ними, вправі вимагати повернення дитини до себе. Згідно з вимогами ч.1 та 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав, виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини тощо. Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними висновками. Проте, як встановлено судом, відповідач [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню та забезпеченню належного розвитку своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено в самою відповідачкою в поданій заяві про визнання позову. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування № 03-26/1471 від 22.06.2020, за інформацією охорони здоров`я Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області від 08.04.2020 № 01-17/468, діти [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження, проживають за адресою: [ADDRESS] , з бабусею [PERSON] та її сином [PERSON] , 2005 року народження. Мати дітей [PERSON] проживає за невідомою адресою. Не приймає участі у вихованні дітей та питаннях збереження їх здоров`я, не надає кошти на їх утримання, на потреби дітей. [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває. Загальний стан здоров`я дитини задовільний. Додаткового лікування та оздоровлення не потребує. [PERSON] перебуває на диспансерному обліку у лікаря невролога з грудня 2019 року. Останній раз на прийомі дитина була в лютому 2020 року у супроводі бабусі. [PERSON] потребує додаткового обстеження та довготривалого лікування. У разі хвороби дітей до лікаря звертається бабуся [PERSON] . Мати дітей [PERSON] , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Діти [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження не відвідують дошкільний навчальний заклад. Згідно побутової характеристики, складеної мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] з серпня 2018 року проживає кімнаті [ADDRESS] вказаного будинку разом з сином [PERSON] , 2005 року народження, та онуками [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. За час проживання [PERSON] зарекомендувала себе з позитивного боку, не конфліктна, але впевнена в собі, життєрадісна, відповідальна, дружелюбна, турботлива, уважна, доброзичлива, принципова, комунікабельна людина. Діти завжди охайні, доглянуті, мають все необхідне для розвитку та зростання, поважають [PERSON] , яка є для них авторитетом. Відповідно до копії договору купівлі-продажу кімнати та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить кімната [ADDRESS] . Як вбачається з копії довідки, виданої ПрАТ «ПГЗК», [PERSON] з 08.01.2014 працює на вказаному підприємстві на посаді машиніста крана, та за період з липня 2019 по грудень 2019 року отримала заробітну плату в розмірі 59395,71 грн. Згідно з ч. 1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ( ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 16 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав» зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» встановлено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (пункт 49 рішення ЄСПЛ). Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Суд вважає, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей [PERSON] та [PERSON] , не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров`ям, не турбується про їх фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, що нею самою не оспорювалося і визнано в поданій до суду заяві. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Таким чином, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, а тому її слід позбавити батьківських прав щодо неповнолітніх [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. Згідно ч. 2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст.166 СК України зазначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182). Враховуючі всі обставини справи, стан здоров`я, матеріальне становище дітей, платника аліментів, суд вважає, що з [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання дітей [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку. Згідно із ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Як убачається з матеріалів справи позивач звернулася до суду із згаданим позовом 30.01.2020 (вх.№728/20 від 30.01.2020), з огляду на що аліменти підлягають стягнення щомісячно до досягнення дітьми повноліття саме починаючи з 30.01.2020. Відповідно до ч. ч.1,2 ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно ст.58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування. Згідно з ч.3 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно наданого виконавчим комітетом Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області подання, орган піки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області вважає за доцільне призначити [PERSON] опікуном малолітніх дітей [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, враховуючи подання органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, та те, що будь-які передбачені законом перешкоди у призначенні опікуном [PERSON] , відсутні, діти фактично тривалий час проживають з нею та перебувають на її утриманні, суд вважає, що [PERSON] слід призначити опікуном малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст.141-142 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 50% сплаченого судового збору за вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 420,40 грн., та на користь держави стягнути з відповідачки судовий збір за вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved