Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, в обґрунтування якого вказала, що 14 серпня 2007 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходився за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташовувався за вказаною адресою на земельній ділянці площею 0,0901 га, з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 11 вересня 2007 року на підставі договору довічного утримання, позивач здійснила на своє ім`я державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] , Вишгородська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 59338570, в якій спадкоємцем за заповітом являється мешканка с. Литвинівка - [PERSON] . Після смерті [PERSON] , у Вишгородській державній нотаріальній конторі, позивач дізналась, що після укладання договору довічного утримання та державної реєстрації права власності на будинок на своє ім`я, [PERSON] отримала 21.11.2012 року державний акт серії ЯЙ № 317309 на право власності на земельну ділянку площею 0,0901 га для будівництва та обслуговування житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3221884401:08:285:0172. Згідно запису, який міститься в державному акті серії ЯЙ № 317309 право власності на зазначену земельну ділянку площею 0,0901 га, [PERSON] отримала на підставі Рішення Литвинівської сільської ради 12 сесії 04 скликання № 94 від 12.01.2005 року. Позивач вважає, що отримання [PERSON] 21.11.2012 року державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0901 га, яка до цього, а саме з 11.09.2007 року з моменту державної реєстрації перейшла разом з житловим будинком, надвірними спорудами у її власність являється протиправним та незаконним, оскільки згідно ч.3 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 20.06.2007 р., який діяв на момент зазначених правовідносин), у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Так як право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , позивач набула 11.09.2007 року (з моменту державної реєстрації нотаріально посвідченого договору довічного утримання), то саме з даного часу, згідно положень ч. 3 ст. 120 ЗК України (в редакції Закону від 20.06.2007 р.), право власності (користування) земельною ділянкою площею 0,0901 га на якій розташований належний їй житловий будинок, [PERSON] втратила, а позивач це право набула, а тому Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 317309 який був виданий [PERSON] 21.11.2012 року являється незаконним, оскільки був виданий особі, яка не являлась на той час власником (користувачем) зазначеної земельної ділянки. На підставі викладеного, просила суд визнати незаконним та скасувати державний акт серії ЯЙ № 317309 від 21.11.2012 року, що посвідчує право власності [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,0901 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221884401:08:285:0172, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому уточнивши свої позовні вимоги просила суд визнати незаконним та скасувати державний акт серії ЯЙ № 317309 від 21.11.2012 р., що посвідчує право власності [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,0901 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 3221884401:08:285:0172, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0901 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221884401:08:285:0172, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати. В свою чергу, [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа - державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Пушняк М.О. про визнання права власності на земельну ділянку за заповітом, в обґрунтування якої зазначила, що вона проживала по сусідству з [PERSON] , яку навідувала та доглядала без договірних зобов`язань. Зі слів [PERSON] їй стало відомо, що у 2007 році між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір довічного утримання за яким переходило право власності на житловий будинок. [PERSON] часто нарікала та скаржилася на свою утримувачку, але подати до суду про розірвання договору довічного утримання не могла у зв`язку із незадовільним станом здоров`я та її похилим віком. [PERSON] в повній мірі не розуміла правові наслідки цього договору, оскільки неодноразово говорила про те, що земельна ділянка на якій стоїть хата, перейде до [PERSON] . Саме незадовільні стосунки з [PERSON] та її порушення зобов`язань за договором довічного утримання стали приводом для того, що [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] . Заповіт оформлений та посвідчений Загвоздіною А.М. - державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області 26.08.2015 року в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Згідно заповіту, спадкодавець заповіла все своє майно, яке їй буде належати на день смерті [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом зазначила, що вона прийняла спадщину за заповітом, яка складається з двох земельних ділянок. [PERSON] після смерті відчужувача, за договором довічного утримання, лише отримує повний обсяг прав щодо власності на житловий будинок та цим договором не передбачено автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Додаткової угоди щодо права на земельну ділянку або переходу такого права між сторонами укладено не було. Також набувач, за договором довічного утримання, не являється спадкоємцем відчужувача. На підставі викладеного просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку за заповітом від 26.08.2015 року згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 317309 від 21.11.2012 року площею 0, 0901 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221884401:08:285:0172. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.11.2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.03.2017 року прийнято до спільного розгляду з позовної заявою [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] до [PERSON] , Литвинівської сільської ради, Управління держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку зустрічну позовну заяву [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] до [PERSON] , Литвинівської сільської ради, Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, третя особа - державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Пушняк М.О. про визнання права власності на земельну ділянку за заповітом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.09.2017 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку зупинено до розгляду та вирішення по суті цивільної справи № 363/3125/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Державний нотаріус Вишгородської районної нотаріальної контори Київської області Єременко Тетяни Миколаївни про визнання недійсним договору довічного утримання. 18.12.2019 року до суду від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, посилаючись на те, що по № 363/3125/17 прийнято відповідне рішення суду, яке набрало законної сили, таким чином відпали підстави, які слугували її зупиненню. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.12.2019 року було поновлено провадження у справі. 15.01.2021 року протокольною ухвалою суду за клопотанням представника позивача за первісним позовом було вирішено про повернення до стадії підготовчого судового засідання та надано термін для подачі відзивів. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.04.2021 року залучено правонаступника Литвинівської сільської ради - Димерську селищну раду. Крім того, залучено правонаступника Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області - Головне управління Держгеокадастру у Київській області. 30.04.2021 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом будучи присутніми у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові підстав, щодо зустрічного позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. В подальшому від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності первісні позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, в задоволенні зустрічних просив відмовити з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Зазначив, що дана справи тривалий час перебуває на розгляді, всі необхідні докази наявні в матеріалах справи, а сторона відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом лише зловживає своїми правами та не з`являється в судові засіданні неодноразово заявляючи клопотання про відкладення та проведення відео конференції при цьому не виходячи на зв`язок. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом та її представник будучи присутніми у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримували та просили про їх задоволення із викладених у ній підстав, щодо первісного позову заперечували та просили відмовити. Також представником до суду було подано письмову промову в судових дебатах, в якій викладені аналогічні доводи наданими у зустрічній позовній заяві та заяву про застосування строків позовної давності. В подальшому ні відповідач ні її представник в судові засідання не з`являлися, від представника до суду лише надходили клопотання про відкладення розгляду справи та проведення відео конференції, однак на зв`язок представник не виходив. Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву згідно якого просив розглянути справу за відсутності їх представника та зазначив, що правові підстави у територіальних органів Держгеокадастру у частині скасування та/або зміни записів про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку відсутні, оскільки скасування записів реєстрації прав не здійснюються Головним управлінням, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Димерської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання згідно якого просив суд розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Третя особа - державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Пушняк М.О. в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання згідно якого просила суд розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Судом неодноразово вживались заходи щодо не обмеження сторін в їх правах та обов`язках, та розгляд справи щоразу відкладався у зв`язку з неявкою відповідача та її представника за первісними позовними вимогами та позивача за зустрічними позовними вимогами. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач зобов`язується передати у власність набувачу, а набувач зобов`язується прийняти житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень пункту 6 вказаного договору, за згодою сторін обов`язок набувача майна з надання відчужувачем довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом та необхідною допомогою, грошова оцінка якій складає 300,00 грн. готівкою, не пізніше 15 числа поточного місяця. У випадку інфляції ця сума змінюється відповідно до індексу інфляції споживчих цін. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 вересня 2007 року будинок, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 14 серпня 2007 року. 26 серпня 2015 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із акту відвідування місця проживання [PERSON] від 06 травня 2016 року, складеного та підписаного спеціалістом Литвинівської сільської ради Козловою Н.І., директором будинку культури [PERSON] , мешканкою с. Литвинівка [PERSON] та головою Литвинівської сільської ради Мурга В.М., під час відвідування місця проживання [PERSON] , остання повідомила, що хворіє та в силу літнього віку та хворобливого стану не може піднятися з ліжка. Хвора [PERSON] повідомила, що 04 травня 2016 року її відвідував лікар [PERSON] разом із [PERSON] , яка доглядає її з 2007 року. [PERSON] вона бачить кожного дня, отримує від неї допомогу, харчі, одяг, ліки. Крім цього, вказано, що [PERSON] оплачує її проживання у даному будинку. Будь-яких претензій до [PERSON] вона не має. Також зазначено, що під час відвідування [PERSON] їй було передано ліки, які були призначені лікарем та які були придбані [PERSON] за власні кошти. [INFO] , [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.05.2016 року, видане виконавчим комітетом Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Згідно із довідкою Литвинівської сільської ради від 19.09.2016 року № 582 [PERSON] дійсно доглядала померлу [PERSON] з 29.09.2004 року по 09.09.2005 року, а потім між заповідачем та гр. [PERSON] 14.08.2007 року було укладено договір довічного утримання, який до моменту смерті розірваний не був. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.10.2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. про визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено. Після смерті [PERSON] , Вишгородською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 59338570, в якій спадкоємцем за заповітом являється [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2012 року [PERSON] отримала державний акт серії ЯЙ № 317309 на право власності на земельну ділянку площею 0,0901 га для будівництва та обслуговування житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3221884401:08:285:0172. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом вважає, що отримання [PERSON] 21.11.2012 року державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0901 га, яка з 11.09.2007 р. (з моменту державної реєстрації) перейшла разом з житловим будинком, надвірними спорудами у її власність являється протиправним та незаконним, оскільки право власності на земельну ділянку до неї перейшло на підставі статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Відповідно до статті 745 Кодексу, договір довічного утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Право власності на майно, передане по договору довічного утримання, виходячи з визначення поняття цього договору та, враховуючи встановлену законодавством форму, виникає з моменту нотаріального посвідчення договору, а якщо договір підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Згідно із статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При цьому під час застосування положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України судам слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині третій статті 120 ЗК України, у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16 та 12 жовтня 2016 року в справі № 6-2225цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. З такими висновками погодилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) і не вбачала підстав для відступу від них. Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у цій справі. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи. Згідно з підпунктом «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України № 1702-VІ від 05 листопада 2009 року. Встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Крім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Укладаючи вказаний договір довічного утримання від 14 серпня 2007 року, який спрямований на відчуження будинку, сторони цього договору не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Після укладення договору довічного утримання від 14 серпня 2007 року [PERSON] продовжила оформлювати право на земельну ділянку площею 0,0901 га для будівництва та обслуговування житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3221884401:08:285:0172 та у 2012 році отримала державний акт. В суді сторони не заперечували, що вказаний будинок належить [PERSON] .. Так як право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] набула 11.09.2007 року (з моменту державної реєстрації нотаріально посвідченого договору довічного утримання), то саме з даного часу, згідно положень ч. 3 ст. 120 ЗК України (в редакції Закону від 20.06.2007 року), право власності (користування) земельною ділянкою площею 0,0901 га на якій розташований зазначений житловий будинок, [PERSON] втратила, а [PERSON] це право набула, а тому державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 317309 який був виданий [PERSON] 21.11.2012 року після втрати права на житловий будинок та земельну ділянку являється незаконним, оскільки був виданий особі, яка не являлась на той час власником (користувачем) зазначеної земельної ділянки. Крім того, у зазначеному державному акті серії ЯЙ № 317309 на право власності на земельну ділянку площею 0,0901 га зазначено, що дана земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221884401:08:285:0172, надана у власність [PERSON] на підставі Рішення Литвинівської сільської ради 12 сесії 04 скликання № 94 від 12.01.2005 року. Даним Рішенням № 94, Литвинівька сільська рада затвердила ряд рішень свого виконкому за 1997 та 2004 роки «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок». Однак, жодне із зазначених рішень виконкому Литвинівської сільської ради не стосувалось передачі [PERSON] будь-якої земельної ділянки, що підтверджується: листом Архівного відділу Вишгородської районної державної адміністрації від 28.02.2017 р. № 05-03/69; листом Архівного відділу Вишгородської районної державної адміністрації від 10.03.2017 р. № 05-03/100 та Рішенням виконавчого комітету Литвинівської сільської ради народних депутатів № 9 від 13.02.1996 р. Згідно Рішення виконавчого комітету Литвинівської сільської ради народних депутатів «Про передачу земель у приватну власність громадянам» № 9 від 13.02.1996 р., яке було прийняте на підставі відповідних заяв мешканців с. Литвинівка та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», мешканка с. Литвинівка - [PERSON] отримала безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га землі за адресою: [ADDRESS] . Під час дії зазначеного Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм, посвідчувалося відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. При чому право власності на земельну ділянку посвідчувалося самим рішенням уповноваженого органу про передачу у власність земельної ділянки, прийнятим на підставі Декрету. В земельно-кадастровій книзі Литвинівської сільської ради, за лютий місяць 1996 року є відповідний запис про надання [PERSON] у приватну власність 0,15 га землі за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яке здійснене на підставі Рішення виконкому Литвинівської сільської ради № 9 від 13.02.1996 р., що підтверджується витягом з земельно-кадастрової книги. Згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року громадяни, які до вступу в дію положень даного Кодексу одержали у власність земельні ділянки, зберігають право на ці ділянки. Отже, на підставі Рішення виконавчого комітету Литвинівської сільської ради № 9 від 13.02.1996 р., [PERSON] ще в лютому 1996 року набула право приватної власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] і документ, який це посвідчує являється - Рішення виконкому Литвинівської сільської ради народних депутатів № 9 від 13.02.1996 р. У зв`язку з тим, що 11 вересня 2007 року (дата державної реєстрації за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] ) до [PERSON] перейшло право власності на житловий будинок, то відповідно до положень ч.3 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 20.06.2007 р.) [PERSON] набула право власності не лише на будинок, а й на земельну ділянку 0,0901 га, яка належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі Рішення виконавчого комітету Литвинівської сільської ради № 9 від 13.02.1996 р. та на якій розташований зазначений житловий будинок. Згідно положень ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна може бути визнаний судом незаконним та скасований. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. Згідно положень ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно положень п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що [PERSON] за договором довічного утримання від 14 серпня 2007 року отримала у власність не лише будинок що розташований за адресою: [ADDRESS] , а й набула права на земельну ділянку під цим будинком (для будівництва та обслуговування житлового будинку). Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Позивач за первісним позовом у даній справі не заявляла вимог про скасування Рішення Литвинівської сільської ради 12 сесії 04 скликання № 94 від 12.01.2005 року, на підставі якого було видано державний акт. У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13) міститься висновок про те, що судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У пункті 5 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Виходячи з аналізу змісту норми ст. 120 ЗК України щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені, та принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування державного акта серії ЯЙ № 317309 від 21.11.2012 року, що посвідчує право власності [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,0901 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 3221884401:08:285:0172, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В частині визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Поряд з цим, таке судове рішення не перешкоджає останній заявляти про набуття права власності на вказану земельну ділянку встановленим порядком. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності за заповітом на спірну земельну ділянку судом зазначається, що оскільки вони є похідними від первісних позовних, щодо яких суд прийшов до висновку визнання незаконним та скасування державного акта серії ЯЙ № 317309 від 21.11.2012 року, що посвідчує право власності [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,0901 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 3221884401:08:285:0172, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка увійшла у тому числі до складу спадщини, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні. Окрім того, представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокатом Лупейко О.В. було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, де зазначається, що позивачем за первісним позовом пропущено строки позовної давності, в зв`язку з чим просив застосувати наслідки пропуску такого строку та відмовити у задоволенні позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). У пункті 137 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18) зазначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Так, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем за первісними позовними вимогами [PERSON] про наявність державного акту виданого на ім`я [PERSON] дізналися після того, як відкрилася спадщина на належне на праві власності [PERSON] майно, а саме у 2016 році та звернулася до суду з відповідною позовною заявою для захисту порушених прав. При цьому, оскільки з даним позовом до суду [PERSON] звернулася в жовтні 2016 року, то відповідний строк позовної давності нею не пропущено. Доводи відповідача та її представника за первісними позовними вимогами та позивача за зустрічними позовними вимогами щодо відліку строку позовної давності з моменту отримання [PERSON] державного акту, а саме з 2012 року не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи у суді. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial