Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДВНЗ «УжНУ» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свій позов позивач мотивує тим, що вона була працівником ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з 15.06.2007 року згідно із Наказом № 185/01-04 від 21.06.2007 року і з 1 вересня 2013 року обіймала посаду викладача кафедри політології і державного управління 0,25 ставки на постійній основі. Трудовий договір був укладений з нею безстроково, при тому, що вона була переведена з посади на посаду. Жодні строки її перебування на посаді викладача 0,25 ставки на кафедрі з нею не узгоджувалися. Після захисту кандидатської дисертації 07 травня 2015 року у неї погіршився стан здоровя, і по 06 червня 2015 року вона перебувала на лікуванні. У понеділок 08 червня 2015 року вона прибула на роботу на кафедру політології і державного управління, де її було скеровано до відділу кадрів, де їй було повідомлено, що вона звільнена з роботи ще 06 травня 2015 року п.9 Наказу 253/09-25. Причину звільнення їй не повідомили, але оскільки вона хворіла і предявила лікарняний листок, то у наказ негайно будуть внесені зміни. Їй був невідкладно виготовлений і вручений Наказ № 306/09-25 від 08 червня 2015 року про звільнення [PERSON]А, за підписом т.в.о. ректора ДВНЗ «УЖНУ» [PERSON] З тексту даного наказу їй стало відомо, що вона нібито звільнена у звязку із закінченням строку трудового договору. Однак, жодного строкового трудового договору, строк якого спливав би 08 червня 2015 року нею з відповідачем не укладався, навпаки, у неї з відповідачем були тривалі, усталені, на постійній основі трудові правовідносини з 15.06.2007 року, що підтверджується записами у її трудовій книжці. Вважає, що оскільки укладений нею з відповідачем трудовий договір є безстроковий, підстав для її звільнення немає. Тому, з огляду на вищенаведене, вважає своє звільнення на підставі Наказу 253/09-25 від 06 травня 2015 року п. 9 та № 306/09-25 від 08 червня 2015 р. незаконним, а себе вважає такою, що підлягає поновленню на займаній раніше посаді. Таким чином, позивач просить суд: 1) поновити строк на оскарження наказу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» № 253/09-25 від 06 травня 2015 частині п.9 в частині звільнення [PERSON], оскільки про наявність такого їй стало відомо тільки 08 червня 2015 року, текст такого їй не вручено; 2) скасувати наказ ДВНЗ «Ужгородський національний університет» № 253/09-25 від 06 травня 2015 року п.9 про звільнення [PERSON] з посади викладача; 3) скасувати наказ ДВНЗ «Ужгородський національний університет» № 306/09-25 від 08 червня 2015 року про звільнення [PERSON], яким внесено зміни до наказу від 06.05.2015 року № 253/09-25, а пункт 9 викладено у наступній редакції: ЗВІЛЬНИТИ [PERSON] з посади викладача 0,25 ставки кафедри політології і державного управління 08 червня року, згідно статті 36 пункт 2 у звязку із закінченням строку трудового договору. 4) поновити [PERSON] на посаді викладача 0,25 ставки кафедри політології і державного управління з моменту звільнення; 5) зобовязати відповідача ДВНЗ «Ужгородський національний університет» внести відповідні зміни до трудової книжки позивача. 6) стягнути з відповідача ДВНЗ «Ужгородський національний університет» (Код ЄДРПОУ - 02070832) на користь позивача [PERSON] (ідентифікаційний код - [NUMBER]) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2015 року по день фактичного поновлення на посаді, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу та оздоровлення. У частині поновлення на посаді просить суд допустити негайне виконання рішення суду в порядку ст.367 ЦПК України, а також покласти на відповідача судові витрати. У судовому засіданні 31.07.2015 року представником відповідача ДВНЗ «Ужгородський національний університет» - [PERSON] було подано заперечення на позовну заяву [PERSON] у даній цивільній справі. Своє заперечення відповідач обґрунтовує наступним. Вважає, що процедура звільнення позивача [PERSON] була проведена у повній відповідності до законодавства України: положень Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів III і IV рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002р. № 744. Зазначає, що у відповідності до наказу ДВНЗ «УжНУ» № 492/01-04 від 31.08.2013р. позивач була переведена на посаду викладача кафедри політології і державного управління на 0,25 ставки з 01.09.2013 р. до проведення конкурсу. Оскільки термін дії даного наказу (договору) або строк, до якого він діяв, був настанням певної події в часі - проведенням конкурсу на заміщення вакантних посад, то він є строковим у відповідності до ст. 23 КЗпП України, згідно з п. 2 ч. 1 якої такий строк встановлюється за погодженням сторін. Тобто цей строк не обовязково встановлений на конкретний термін або конкретну дату, але й може бути пов'язаний з конкретною подією, як погодились в даному випадку сторони договору. Наказом відповідача № 112/09-25 від 06.03.2015 р. оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, зокрема, викладача кафедри політології і державного управління - 0,75 ставки з встановленим терміном подання заяв та необхідних документів для участі у конкурсі - місяць з дня опублікування оголошення. Заявою від 14.04.2015 р. позивач звернувся до відповідача, в якій просив допустити до участі у вищезазначеному конкурсі на заміщення вакантної посади викладача кафедри політології і державного управління на 0,75 ставки та зазначив (позивач), що з вимогами Положення № 744 - ознайомлена. Згідно з витягом з протоколу засідання Вченої ради факультету суспільних наук УжНУ від 24.04.2015 року позивач не була обрана на посаду викладача кафедри політології і державного управління на 0,75 ставки. На підставі проведеного конкурсу п. 9 наказу відповідача від 06.05.2015р. № 253/09-25, позивач була звільнена 08 травня 2015 року з посади викладача кафедри політології і державного управління на 0,25 ставки, а з 12.05.2015 р. (8-11.05.2015р. - вихідні дні) призначена на цю посаду на повну ставку [PERSON] Оскільки позивач не перебувала на роботі в день звільнення - 08.05.2015р., її було повідомлено про звільнення в усному порядку. Але вона не змогла зявитись та отримати наказ про звільнення, трудову книжку в день звільнення, оскільки саме 08.05.2015р. захворіла та відкрила лікарняний, про що стало відомо в цей же день. Тому, оскільки позивач перебувала на лікарняному звільнення фактично не відбулось і можливості передати їй наказ про звільнення, трудову книжку не було. Після предявлення 08.06.2015р. лікарняних листів, які підтвердили, що позивач знаходилась на лікарняному з 08.05.2015р. по 06.06.2015р., негайно, 08.06.2015р. (07.06.2015р. - вихідний день), наказом ДВНЗ «УжНУ» від 08.06.2015р. № 306/09-25, були внесенні зміни до наказу відповідача від 06.05.2015р. № 253/09- 25, та п. 9 цього наказу було викладено в іншій редакції, тобто звільнивши [PERSON] одразу після закінчення лікарняного - 08 червня 2015 року. На підставі вищенаведеного вважає, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності до норм КЗпП України, після закінчення терміну, на якій він був укладений - проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, в свою чергу доводи позивача щодо незаконності звільнення є необґрунтованими, а вимоги безпідставними, тому просить суд відмовити у задоволені позову [PERSON] до ДВНЗ «Ужгородський національний університет» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю. В свою чергу, 06.08.2015 року позивачем [PERSON] було надано суду письмові пояснення з приводу заперечень відповідача, в яких вона бажає заперечити наступне: 1. Так, твердження відповідача, що звільнення позивачки [PERSON] відбулося у відповідності до чинного законодавства не відповідає дійсності і суперечить фактичним обставинам, матеріалам, які відповідач подав до заперечень. 2. Так, не може бути взятий до уваги як допустимий доказ нібито Наказ № 492/01-04 від 31 серпня 2013 року, копія якого приєднана до заперечень, оскільки останній, по-перше, не підписаний ректором - вказаним як посадова особа, що видала даний наказ; по-друге, зміст такого наказу в частині переведення на посаду викладача [PERSON] до проведення конкурсу не відповідає дійсності. Оскільки нею з відповідачем такий трудовий договір не укладався. Зміни до укладеного постійного трудового договору не вносилися. Про це свідчить як її заява про переведення її на посаду викладача з відповідними візами посадових осіб, так і запис у трудовій книжці. Також, додана до заперечень копія наказу 492/01-04 від 31 серпня 2013 року викликає обґрунтовані сумніви у її достовірності, оскільки усі листки наказу не скріплені між собою, не пронумеровані, не прошнуровані, копії підписів працівників на окремому аркуші не дають можливість ідентифікувати текст наказу, з яким вони були нібито ознайомлені. Твердження відповідача про те, що вона була звільнена в результаті того, що не виграла конкурс на заміщення вакантної посади викладача 0,75 ставки, взагалі не заслуговує на увагу, оскільки не стосується предмета спору. Так, згідно із п. 3 Положення про обрання і прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів III і IV рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року №774, посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством про працю, а також, при введенні посади до штатного розпису вищого навчального закладу. Тому, абсолютно хибним є твердження відповідача, що посада викладача 0,25 ставки, яку вона обіймала на момент проведення конкурсу, має якесь відношення, чи була звільнена (вакантна) на момент проведення конкурсу на посаду викладача 0,75 ставки. Так, конкурс оголошувався на посаду викладача кафедри політології і державного управління 0,75 ставки, яка на той час була вакантна; звільнення її з підстав не проходження по конкурсу на вакантні 0,75 ставки, не дає підстави для звільнення її із займаної нею посади 0,25 ставки. 14.08.2005 року представником відповідача [PERSON] було надано суду додаткові пояснення у даній цивільній справі з приводу заперечень відповідача. Зазначає, що в поясненнях від 06.08.2015р. позивач стверджує, що факт звільнення позивача у звязку з тим, що вона (позивач) не пройшла конкурс на заміщення вакантної посади викладача 0,75 ставки не стосується предмета спору даної справи, оскільки вважає, що посада 0,25 ставки, яку обіймала позивач на момент проведення конкурсу не має відношення до посади, на яку поводився конкурс. Однак, вважає, що даний висновок позивача є необґрунтованим, а тому хибним на підставі наступного. Згідно «Педагогічного навантаження кафедри політології і державного управління на 2014-2015 н. р.» передбачена посада викладача 0,75 ставки, з якої до проведення конкурсу 0,25 ставки займала позивач, 0,5 ставки - викладач [PERSON] Тобто, на момент проведення конкурсу дана посада викладача 0,75 ставки була єдиною на кафедрі політології і державного управління і саме на цю посаду наказом від 06.03.2015р. № 112/09 - 25 було оголошено конкурс. Цей конкурс був проведений у відповідності до Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників в [PERSON] вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет», затвердженого наказом ректора від 24.12.2014р. № 262/01-17, згідно з пунктом 2.5. якого конкурс на заміщення посад науково-педагогічних працівників проводиться в таких випадках: - на вакантні посади; - посади, які згідно з наказом ректора, зайняті на термін до проведення конкурсу; - у випадках введення нової посади до штатного розпису університету; - до закінчення строку обрання, якщо науково-педагогічний працівник виконує обовязки на умовах строкового трудового договору (контракту), термін якого закінчується. Таким чином, оскільки після проведеного конкурсу вакантних посад викладача на кафедрі політології і державного управління не залишилось, а позивач конкурс не пройшла, вона була автоматично звільнена, тому що переведена на посаду викладача кафедри була згідно з наказом № 492/01-04 від 31.08.2013р. з формулюванням «до проведення конкурсу». З даним наказом позивач була ознайомлена і не оскаржувала його формулювання. З умовами конкурсу та його наслідками вона також була ознайомлена і знала, що, якщо не пройде конкурс, вона буде звільнена, але свідомо пішла на конкурс. Тому, вважає, що звільнення позивача відбулось абсолютно законно, у відповідності до чинного законодавства, а доводи позивача є необґрунтованими. При цьому відповідач заперечив розрахунок позивач щодо компенсації за час вимушеного прогулу. Так, відповідач зазначає, що при розрахунку середньоденного заробітку, що склав 56,62 грн. за день, з розрахунку 2208,05 грн. / 39 днів за квітень і травень 2015р., помилково було включено всю суму, яка була нарахована позивачу за травень - 1548,38 грн., в т. ч. компенсація за невикористану відпустку розміром 1409,28. У відповідності до п. п. б п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Таким чином, враховуючи ту обставину, що розрахунок середньоденного заробітку, наданий позивачем, обрахований не вірно, просить не враховувати його судом. 25.09.2015 року позивачем [PERSON] дано письмові пояснення з приводу додаткових пояснень відповідача. Вважає, що додаткові пояснення відповідача не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і суперечать іншим документам, що подані сторонами до матеріалів справи, так як вважає, що докази, на які посилається відповідач у своїх додаткових поясненнях, не відповідають вимогам належності та допустимості, через те, що відповідач ухиляється від виконання покладених на нього судом процесуальних обов'язків по наданню оригіналів документів для огляду у судовому засіданні та продовжує посилатися на копії документів, достовірність яких була поставлена позивачем під сумнів, оскільки такі не містять підписи уповноважених осіб, зокрема ректора ДВНЗ УжНУ. Також, документ «Педагогічне навантаження кафедри політології і державного управління на 2014-2015 н.р.», викликає обґрунтовані сумніви й у його достовірності, оскільки: по-перше, містить невірні дані у графі «загальна кількість ставок» - 19,99, що не є результатом складання табличних даних (стовпчик - «ставки»), при складанні яких виходить 0,25 +0,25 +1 +1+ 1+ 1 + 1 +1 +1 +1 +1 +1 +1 +1+ 1 +0,75 +1 +0,5 +0,5 +0,5 +0,5 +0,5 +0,5 +0,5 +0,35 +0,25 +0,25 = 19,6 , тобто на 0,39 ставки менше за 19,99; по-друге, у педагогічному навантаженні викладача [PERSON] вказано - 0,25 ставки, у педагогічному навантаженні викладача [PERSON] - 0,5 ставки; педагогічне навантаження складене нібито станом на 03.09.2014 року, однак доказів ознайомлення з цим документів самих викладачів не містить; по-третє, входить у суперечність з табелями обліку робочого часу викладачів [PERSON] та [PERSON] за попередній навчальний рік (2013 -2014 н.р.), де вказано, що викладач [PERSON] має 0,75 ставки, а [PERSON] - 0,25 ставки, що у сукупності складає 1 ставку. Доказів, на зміни штатного розкладу відповідач не посилається, та і позивачці про скорочення ставки на кафедрі не відомо; по-четверте, підпис у графі «проф. [PERSON]О.» не схожий на підписи цієї посадової особи, які містяться на табелях обліку робочого часу, які додаємо нижче. Тому вважає, що не відповідають дійсності твердження відповідача, що позивачка: А) нібито була на посаді викладача 0,25 ставки «до проведення конкурсу». Таке своє твердження відповідач належними і допустимими доказами не підтвердив, на вимогу суду оригінал наказу про призначення [PERSON] на посаду викладача 0,25 ставки «до проведення конкурсу» - не надав. Б) що нібито конкурс проводився відносно 0,75 ставки викладача кафедри, яка у сумі складає (0,25 ставки [PERSON] та 0,5 ставки [PERSON]Г.). Однак, стверджує, що оскільки [PERSON] мала саме 0,75 ставки, то можна обґрунтовано припустити, що це і є саме ті 0,75 ставки посади викладача, які або стали вакантні на день проведення конкурсу, або були зайняті викладачем [PERSON] тільки «до проведення конкурсу». Що узгоджується з даними раніше позивачкою поясненнями, що 0,25 ставки викладача, які вона ([PERSON]А.) займала, не виносились на конкурс і не об'єднувалися з іншими частинами ставок для проведення конкурсу, і не були вакантні на момент проведення конкурсу. Вважає, що посилання відповідача на п.2.5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників в ДВНЗ «УЖНУ», затвердженого Наказом ректора від 23.12.2014 року № 262/01-17, що конкурс на заміщення посад науково- педагогічних працівників проводиться в тому числі «у випадках, коли посади, які згідно з наказом ректора, зайняті на термін до проведення конкурсу», не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки: по-перше, не мають відношення до предмета спору; по-друге, наказу ректора, що викладач [PERSON] обіймала 0,25 ставки викладача «до проведення конкурсу», відповідач суду не представив, оскільки такого наказу не існує; по-третє, не існує наказу ректора, що займані позивачкою 0,25 ставки викладача є об'єктом конкурсу; по-четверте, порядок обрання і призначення на посади завідуючих кафедрами, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів врегульовано Положенням про обрання і прийняття на роботу науково - педагогічних працівників вищих навчальних закладів III і IV рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року №774, яке передбачає єдину підставу для проведення конкурсу - це вакантність посади. Тому, вважає, що вихід за межі вичерпного переліку підстав для проведення конкурсу, визначених наказом МОН, є незаконним і прийнятий у цій частині Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників в [PERSON] вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет», затверджений Наказом ректора від 23.12.2014 року № 262/01-17. є юридично нікчемним, тобто не породжує жодних правових наслідків, оскільки прийнятий за межами компетенції вищого навчального закладу та статутних органів і посадових осіб. З приводу нарахування компенсації за невикористану відпустку пояснює, що доводи відповідача у цій частині не можна брати до уваги, оскільки нарахування заробітної плати і усі складові такого нарахування можуть бути підтверджені належними і допустимими доказами, а саме відомістю з нарахування заробітної плати (доходу) застрахованої особи (затверджена наказом Міністерства фінансів України 14 квітня 2015 року № 435), однак, документа по такій формі відповідач не наводить, а у довідці, що вона отримала про нарахований дохід, вказана єдина сума нарахованого доходу за травень 2015 року - 1548,38 грн. Укладення з позивачкою безстрокового трудового договору підтверджується копією її заяви про переведення на посаду викладача з резолюціями посадових осіб, та копію особистого листка з обліку кадрів, у яких відміток про укладення трудового договору до проведення конкурсу немає, резолюції чіткі зрозумілі. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, однак представником позивача через канцелярію суду було подано заяву від 25.09.2015 року про розгляд справи без їх участі. Зі змісту заяви вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить задовольнити позов про поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення, стягнути кошти за вимушений прогул, присудити судові витрати по правовій допомозі. Заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у дане судове засідання не зявився, хоча про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, водночас, у попередніх судових засіданнях представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні такого. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є регламентований ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом з копії трудової книжки серії АВ №630911, поданої позивачем (а.с. 3-4), встановлено, що [PERSON] згідно із наказом ДВНЗ «Ужгородський національний університет» № 185/01-04 від 21.06.2007 року прийнята на посаду лаборанта кафедри міжнародних відносин, з 01.10.2011 року переведена на посаду старшого лаборанта кафедри міжнародних відносин (наказ №311/01-04 від 21.11.2011 року), а з 1 вересня 2013 року переведена на посаду викладача кафедри політології і державного управління на 0,25 ставки згідно із наказом № 492/01-04 від 31.08.2013 року, що підтверджується записами із трудової книжки [PERSON] серії АВ № 630911. Як встановлено судом з листів непрацездатності серії АГЦ № 306053, серії АГЦ № 345370, серії АГЦ № 345430, [PERSON] із 08 травня 2015 року по 05 червня 2015 року включно перебувала на лікарняному. Однак, як вбачається з наказу № 253/09-25 від 06.05.2015 року (а.с. 2), [PERSON] звільнено з посади викладача 0,25 ставки кафедри політології і державного управління 08.05.2015 року, згідно зі ст. 36 п. 2 КЗпП України, у звязку із закінченням строку трудового договору. Судом встановлено, що у звязку з тим, що [PERSON] перебувала на лікарняному з 08 травня по 05 червня 2015 року, до до наказу № 253/09-25 від 06.05.2015 року було внесено зміни, а саме: п. 9 викладено у наступній редакції: звільнити [PERSON] з посади викладача 0,25 ставки кафедри політології і державного управління 08 червня 2015 року, згідно ст. 36 п. 2, у звязку із закінченням строку трудового договору. При цьому, [PERSON] наказ № 306/09-25 від 08 червня 2015 року про звільнення [PERSON] за підписом т.в.о. ректора ДВНЗ «УЖНУ» [PERSON] вручений 08.06.2015 року. Статтею 23 КЗпП України врегульовано строки трудового договору, у відповідності до норм якої трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. При цьому, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Таким чином, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події За п. 10 наказу Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року № 744 «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Відповідно до п. п. 1.1. розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58., а також відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно з п. п. 2.4. п. а) розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Оскільки жодних умов щодо строків перебування [PERSON] на останній посаді викладача 0,25 ставки у трудовій книжці [PERSON] серії АВ № 630911 запис №3 не містить, враховуючи відсутність таких умов у поданій позивачем копії заяви на переведення від 12.08.2013 року, суд прийшов до висновку, що трудовий договір як при прийнятті на роботу, так і при переведенні був укладений з позивачем безстроково. Водночас, суд відхиляє доводи відповідача про строковість договору з посиланням на наказ ДВНЗ «УжНУ» № 492/01-04 від 31.08.2013 року, які останній підтверджує копією даного наказу, що додана до заперечення на позовну заяву [PERSON] від 31.07.2015 року, згідно з яким позивач була переведена на посаду викладача кафедри політології і державного управління на 0,25 ставки з 01.09.2013 р. до проведення конкурсу, оскільки вказану копію не можна вважати належним доказом у справі, враховуючи, що, наказ не підписаний посадовою особою, яка його видала ректором. Крім того, копія наказу 492/01-04 від 31 серпня 2013 року викликає сумніви у достовірності вказаного доказу, оскільки усі листки наказу не скріплені між собою, не пронумеровані, не прошнуровані, копії підписів працівників, у тому числі і позивача у даній справі, на окремому аркуші не дають можливість ідентифікувати текст наказу, з яким вони були ознайомлені. Так, відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55) відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту. Якщо документ складається з кількох сторінок, то копії знімаються зі всіх сторінок, які потім можна засвідчити і у такий спосіб: прошити разом, напис «Копія» ставиться на першій із прошитих сторінок, кінчики ниток має бути заклеєно клаптиком паперу так, щоб нитки виглядали з-під цього паперу. Обовязково зверху цього паперу робиться напис: «Пронумеровано і прошнуровано (кількість аркушів цифрою і прописом) аркушів», вказується посада особи, яка завіряє копію, її підпис, прізвище, ініціали й дата. Все це скріплюється печаткою таким чином, щоб частина відбитку була проставлена на приклеєному клаптику паперу, а частина - на самому аркуші копії документа. Однак, як назва посади, так і дата засвідчення копії наказу відсутні на кожному аркуші наказу. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ст. 59 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За приписами ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. На підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.08.2015 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів у справі та у ДВНЗ «УжНУ» витребувано оригінали ряду документів, у тому числі оригінал наказу про переведення від 31.08.2013 року № 492/-01-04, однак, відповідачем такий не надано. Підставою припинення трудового договору, що оспорює позивач, роботодавець у наказі про звільнення та у трудовій книжці зазначив п. 2 ст. 36 КЗпП України, яким підставою для припинення договору визначається закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. З матеріалів справи встановлено, що відповідач при доведенні правомірності звільнення [PERSON] посилається на проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, оголошеного 06.03.2015 року у тому числі на посаду викладача кафедри політології і державного управління 0,75 ставки у відповідності до Закону України «Про вищу освіту», наказу Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації» від 24.12.2002 року №744, Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників в [PERSON] вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет», затвердженого наказом ректора ДВНЗ «УжНУ» від 24.12.2014 року №262/01-17. З контекстного аналізу положень Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року №1556-VII, наказу Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації» від 24.12.2002 року №744, Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників в [PERSON] вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет» вбачається, що підставою для проведення конкурсу на відповідну посаду викладача є вакантність останньої, а процедура проведення конкурсу включає у себе кілька стадій, насамперед оголошення про проведення конкурсу. Так, п. 11 ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року №1556-VII визначає, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. Посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством про працю, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу (п. 3 наказу Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації» від 24.12.2002 року №744). Як встановлено судом з наказу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» від 06.03.2015 року №112/09-25 «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад» даний конкурс було оголошено на заміщення вакантних посад (п. 1) викладачів кафедр, у тому числі політології і державного управління 0,75 ставки (а.с. 36-37). Отже, доводи відповідача про те, що оголошення конкурсу відбулося саме на частину ставки 0,25 займаної позивачем посади згідно з наказом від 06.03.2015 року, також відхиляється судом, оскільки ставить під сумнів законність оголошення проведення конкурсу у разі відсутності частини ставки вакантної посади, враховуючи, що процедурі проведення конкурсу повинно було передувати звільнення всіх працівників із займаних посад. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки укладений позивачем [PERSON] з відповідачем ДВНЗ «УжНУ» трудовий договір є безстроковий, підстав для її звільнення, передбачених п.2 ст. 36 КЗпП України, немає, а позовні вимоги [PERSON] щодо скасування наказів в частині звільнення позивача відповідачем та поновлення її на роботі, а також внесення відповідних змін до трудової книжки підлягають до задоволення. Щодо клопотання позивача про поновлення строку на оскарження наказу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» № 253/09-25 від 06 травня 2015 року п. 9 в частині звільнення [PERSON], суд констатує відсутність обставин пропуску строку на таке оскарження, виходячи з наступного. З матеріалів справи, а саме, зі змісту позовної заяви встановлено, що вищенаведений наказ доведено до відому та вручено відповідачу 08.06.2015 року. Вказану обставину не заперечує і відповідач. Отже, в силу приписів ст. 233 КЗпП України, згідно з якими працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, враховуючи положення ст. 69 ЦПК України, що Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, позивач звернувся в межах місячного строку з метою захисту від необґрунтованого звільнення. Також позивач ставить питання про стягнення з відповідача ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день фактичного поновлення на посаді, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу та оздоровлення. При цьому, у процесі розгляду було подано розрахунки компенсації за час вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. У відповідності до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Згідно із п.п. «З» п. 1 , п. 2, п. 5 Постанови від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденний заробіток позивачки за останні 2 місяці, що передували її звільненню складає 659,67 грн. (за квітень 2015 року) + 1548,38 грн. (за травень 2015 року) = 2208,05 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 1778 від 30.06.2015 року [PERSON] Виходячи з Листа міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 кількість робочих днів складала у квітні 2015 року - 21 день; у травні 2015 року - 18 днів, тобто разом 39 днів; тому, середньоденний заробіток складає 2208,05 грн./39 днів = 56,62 грн. Період щодо розрахунку компенсації, зазначений позивачем, складає з 08.06.2015 року по 25.09.2015 року, однак, суд вважає, що у даному випадку, з метою уникнення нарахування подвійного заробітку за 08 червня 2015 року, цей строк слід обліковувати з 09.06.2015 року, а саме, з дня, наступного за днем звільнення, оскільки день звільнення це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, що випливає з контекстного аналізу положень ст. 2411 КЗпП України стосовно строків виникнення і припинення трудових прав та обовязків, а також п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. При обчисленні середньої заробітної плати судом враховуються заперечення відповідача щодо хибного врахування позивачем при обчисленні середньоденного заробітку за попередні два місяці, що передували звільненню нарахованої у травні компенсації за невикористану відпустку у сумі 1409,28 грн., оскільки у відповідності до п. п. б п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Відповідно до Норм тривалості робочого часу на 2015 рік кількість робочих днів при пятиденній робочій неділі за квітень склала 21 день. З урахуванням днів тимчасової непрацездатності у травні 2015 року (а.с. 24, 25) [PERSON] відпрацьовано 4 робочі дні, що також підтверджується довідкою про нарахування заробітної плати (а.с. 79). Судом встановлено, що за даними довідки про доходи № 1778 від 30.06.2015 року [PERSON] (а.с. 28), з урахуванням відомостей, зазначених у довідці про нарахування загробної плати (а.с. 79), у квітні 2015 року нарахований дохід позивача склав 659,67 грн., а у травні 1548,38 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку розміром 1409,28 грн. У відповідності до п. 8 вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відтак, середньоденна заробітна плата [PERSON] за квітень травень 2015 року склала (659,67 грн. + 132,02 грн.) / 21 робочий день + 4 робочі дні = 31,67 грн. Робочих днів у червні 2015 року - 20 днів, за мінусом 6 днів, включно з днем звільнення 14 днів, які підлягають оплаті. Тобто компенсація за червень 2015 року складає 14 днів *31,67 грн. = 443,38 грн. У липні 2015 року - 23 робочі дні. 23 дні * 31,67 грн. = 728,41 грн. У серпні 2015 року 20 робочих днів. 20 днів*31,67 грн. = 633,40 грн. У вересні 2015 року станом на 25 вересня 2015 року 19 робочих днів. 19 днів*31,67 грн. =601,73 грн. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає сплаті позивачеві за період з 09.06.2015 по 25.09.2015, склала 2406,92 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про скасування наказів, поновлення його на роботі та стягнення у відповідності до ст. 235 КЗпП України середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню частково. Водночас, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення, оскільки обовязок роботодавця нарахувати та виплатити такі допомоги законодавець повязує з подією звільнення працівника. Враховуючи поновлення працівника на роботі, останній буде в змозі фактично використати наявні відпустки та отримани відповідні допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Ст. 59 Конституції України закріплено принцип, згідно якого кожен має право на правову допомогу. Положеннями ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 затверджено граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом справ, а граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення в цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З матеріалів справи встановлено, що за договором №МОВ-1 про надання правової допомоги, укладеним між громадянкою [PERSON] та адвокатом [PERSON], остання зобовязалася замовнику послуги юридичного характеру, визначені у п. 2.2. договору. Строки оплати сторони обумовили у п. 3.3. договору, згідно з яким оплата наданих послуг за договором здійснюється протягом трьох днів після підписання сторонами [PERSON] приймання-здачі наданих послуг. Відповідно до вимог вище зазначених норм процесуального закону та роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 у п. 48 - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем до суду 25.09.2015 року подано клопотання про покладення судових витрат на відповідача, до якого долучено оригінал [PERSON] №МОВ-1 здачі-приймання наданих послуг та копію розрахункової квитанції. Обсяг правової допомоги за вищенаведеним договором, зазначений у [PERSON] №МОВ-1 здачі-приймання наданих послуг за договором №МОВ-1 від 29 червня 20215 року про надання правової допомоги, відповідає видам юридичних послуг, передбачених п. 2.2. договору, та включає в себе консультування (1 години) вартістю 400,00 грн., збір доказів (1 година) вартістю 400,00 грн., написання позовної заяви (2 години) вартістю 800,00 грн., участь у судових засіданнях по цивільній справі №308/8168/15-ц (2 години) вартістю 800,00 грн., супровід цивільної справи (0,5 годин) вартістю 200,00 грн., написання клопотань по цивільній справі №308/8168/15-ц (0,5 годин) вартістю 200,00 грн. Понесення позивачем [PERSON] витрат на правову допомогу підтверджується доданими до матеріалів справи: копією розрахунковою квитанцією ЗААА № 063748 від 30 червня 2015 року та [PERSON] № МОВ -1-1 здачі-приймання наданих послуг. Таким чином, відповідно до ст. 78, 84, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення судові витрати, а саме витрати на оплату правової допомоги, понесені позивачем, а також з відповідача в силу п. 3 ст. 88 ЦПК України до стягнення підлягає 243,60 грн. судового збору, за ставкою, що підлягала сплаті на день подання позову, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial