Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення борг у розмірі 15000 (п'ятнадцять тисяч ) гривень. Позивачка за первісним позовом, посилається на те, що 01 жовтня 2013 року був укладений договір позики, згідно якого позивачка [PERSON] передала відповідачці [PERSON] грошові кошти 15000 гривень, а відповідачка зобов'язалася повернути грошові кошти 01 грудня 2013 року. Однак у зазначений термін відповідачка гроші не повернула, тому позивачка змушена звернутися з зазначеним позовом до суду. Позовні вимоги просить задовольнити, в зустрічному позові просить відмовити. Відповідачка за первісним позовом позов не визнала, зустрічний позов підтримала, пояснила суду, що з вересня 2013 року працювала у [PERSON] реалізатором товару в належному їй контейнері № 3703 на вул. Розовій ринку 7 км- ООО «Промтоварний ринок». Будь - яких заборгованостей або недостач за час праці не виникало. Грошей у розмірі 15000 грн. від [PERSON] ніколи не отримувала, та боргових зобов'язань у відповідачки ніколи не виникало. 01.10.2013 року у шостій ранку відповідачка приїхала на роботу на ринок 7 км- ООО «Промтоварний ринок». Приблизно о 6 годині 15 хвилин [PERSON] та її син [PERSON], на розвантажувальній стоянці автотранспорту ринку 7 км- ООО «Промтоварний ринок» обманним шляхом заманили відповідачку на заднє сидіння в автотранспортний засіб марки «Мерседес», темно синього кольору, який належить [PERSON], погрожуючи їй пістолетом, який знаходився у [PERSON] Разом вони примусили її підписати текст з печатним шрифтом. Зміст цього документу відповідачці оголошений не був, та змоги прочитати його не надали. Злякавшись зброї та погроз, та знаходячись, в зв'язку з цим, в паніці, з метою врятувати своє життя та як найшвидше звільнитися з машини, відповідачка підписала наданий аркуш з текстом. Потім відповідачці сказали, що вона винна гроші у розмірі 15 000 грн., які [PERSON] повинна віддати до нового року. Після цього з погрозами відповідачку випустили з машини, та сказали, щоб нікому нічого не розповідала та нікуди не зверталась. 25.12.2013 року на мобільний телефон відповідачки надійшло СМС повідомлення з погрозами. 15.01.2014 року з Київського районного суду м. Одеси відповідачка отримала позовну заяву з вимогами про стягнення на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 15 000 грн. Підставою цієї вимоги стала розписка від 01.10.2013 року. Після того, як відповідачці стало зрозуміло, що всі погрози мають чіткий умисел, шляхом обману, зловживання довірою та застосуванням фізичного та психологічного тиску заволодіти грошима, вона звернулась до УБОЗ ВГ МВС України в Одеській області з заявою про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 189 КК України (ч. 2 ст. 189 КК України). 19.02.2014 року вона отримала відповідь, що співробітниками УБОЗ ГУМВС України в Одеській області її заява розглянута, зареєстрована в журналі обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення за №30 від 19.02.2014 року та направлена за належністю до Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області для прийняття рішення згідно чинного законодавства. Явку позивача за первісним позовом [PERSON] було визнано судом обов'язковою для особистого надання пояснень. У судовому засіданні [PERSON] дала пояснення, що [PERSON] ніколи на неї не працювала. Надати гроші у борг її попросила її знайома гр. [PERSON], яка не може бути викликана до суду в якості свідка, оскільки виїхала за кордон. [PERSON] відмовилась відповідати на запитання, ким їй приходиться свідок [PERSON], який підписався під розпискою, чи співпрацювала вона з останнім, ким був другий свідок під час передачі грошей, коли та де була виготовлена розписка. Також позивачка за первісним позовом відмовилась відповідати на питання щодо аналогічної розписки від тієї ж дати свідка по справі [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що разом з [PERSON] вона працювала на ринку 7 км- ООО «Промтоварний ринок». Вона була змушена надати [PERSON] розписку щодо отримання від неї грошових коштів у борг внаслідок застосування фізичного та психологічного тиску. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає непереконливою позицію [PERSON] щодо позовних вимог про стягнення ніби-то наданих нею у борг відповідачу за первісним позовом грошових коштів. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], про стягнення грошових коштів, - слід відмовити; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], про визнання договору позики недійсним, - задовольнити. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] підписала боргову розписку від 01.10.2013 року. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приходить до висновку, що позивачкою не доведена обґрунтованість її позиції у справі. Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або заперечування. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним основам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Outcome: approved