Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що вона згідно наказу №1-к від 02.01.2007 року була прийнята головним бухгалтером до Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України». Наказом № 16 від 16.06.2015 року її було звільнено за систематичні невиходи на роботу та невиконання своїх службових обовязків. Своє звільнення вважає безпідставним, так як в наказі було зазначено дві підстави звільнення відповідно до п.3 ст. 40 та п. 4 ст. 40 КЗпП України, однак при укладанні трудового договору позивачу не було розяснено її права та обовязки та не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку. За весь час роботи до неї жодного разу не застосовувались дисциплінарні стягнення. 15.05.2015 року позивач написала заяву на імя голови Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» щодо надання щорічної відпустки у звязку з сімейними обставинами і вона не мала можливості чекати видання наказу. 05.06.2015 року позивач отримала лист від 04.06.2015 р. №16 в якому зазначена вимога про передачу документів, хоча вся необхідна документація є в компютері в організації, а деякі документи взагалі в організації не ведуться. 09.06.2015 року. позивачем була направлена до відповідача заява про звільнення її з роботи з 15.06.2015 року за п. 3 ст. 38 КЗпП у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, а саме: станом на 09.06.2015 року позивачу не виплачена заробітна плата за період з лютого 2015 року по травень 2015 року в сумі 4290 грн.; не надана щорічна відпустка повної тривалості протягом двох років підряд; не забезпечено позивача робочим місцем та необхідними для роботи засобами; не відшкодовано витрати у звязку з службовими відрядженнями за 2014 року у сумі 890 грн. Вважає звільнення незаконним, а тому просить поновити [PERSON] на роботі Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» на посаді головного бухгалтера з 06.05.2015 р. Стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з 01.02.2015 р. в сумі 4290 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі та компенсацію за невикористану відпустку за 2007-2015 роки в сумі 7165,60 грн. та компенсацію витрат у звязку з службовими відрядженнями за 2014 рік в сумі 890,00 грн., стягнути суму поштових витрат в сумі 21,18 грн., а також моральну шкоду в сумі 1000 грн. Стягнути з відповідача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що відповідно до статуту Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» та Положення про залучення членів організації до виконання роботи у ЧОО ВОІ СОІУ дані особи не можуть працювати на умовах Трудового договору, вони не отримують заробітну плату та на них не розповсюджуються норми трудового законодавства. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, допитавши свідка [PERSON], на підставі повного всебічного зясування обставин справи суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, укладеним на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює незалежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або

Outcome: approved