Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду із зазначеним позовом та в остаточних вимогах від 05.11.2013р., (а.с. 3, Том І; а.с. 212, Том ІІ) просила визнати нежитлове приміщення аптечного пункту розташованого в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, здійснити поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності визнавши за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення аптечного пункту та право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га розташованої в [ADDRESS]. В обґрунтування вимог посилалася на те, що з 10.04.1982р., по 20.10.2010р., перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було збудовано нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення аптечного пункту розташованого в [ADDRESS], яке здано до експлуатації та здійснено його державну реєстрацію 11.01.2005р. Крім того, на ім'я відповідача було видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,06 га розташованої в [ADDRESS], отже зазначена земельна ділянка також є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. [PERSON], вимоги позову не визнав частково, а саме в частині визнання за [PERSON], права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га розташованої в [ADDRESS], в решті вимог позов не визнав та пред'явив зустрічний позов за яким в остаточних вимогах від 03.02.2014р., просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міськради № 287 від 15.08.1997р., про прийняття до експлуатації з оформленням права власності за [PERSON], домоволодіння [ADDRESS], визнати незаконним та скасувати розпорядження Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міськради № 394/1 від 29.09.1997р., про розрахунок ідеальних часток та визнання права власності за [PERSON], на 37/50 часток в домоволодінні [ADDRESS], визнати частково недійсним, в частині власника [PERSON], свідоцтво про право власності на 37/50 часток домоволодіння [ADDRESS] від 29.09.1997р., визнати недійсним договір дарування 37/50 часток домоволодіння [ADDRESS] укладений між [PERSON], та [PERSON], від 25.10.1997р., визнати за ним право власності на 33/50 частин домоволодіння [ADDRESS], визнати нежитлове приміщення аптечного пункту розташованого в [ADDRESS] та земельну ділянку на якій розташоване зазначене приміщення його особистою приватною власністю, виділити в натурі 33/50 частин домоволодіння [ADDRESS], земельну ділянку на якій розташовано домоволодіння [ADDRESS] залишити у спільному користуванні, виділити йому рухоме майно набуте під час шлюбу на суму 70 400 грн., виділити [PERSON], 17/50 частин домоволодіння [ADDRESS], виділити [PERSON], земельну ділянку площею 0,06 га розташованої в [ADDRESS], виділити [PERSON], рухоме майно на суму 163 900 грн. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON], посилався на те, що 11.04.1996 року він та відповідачка [PERSON], придбали у [PERSON], 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS] за що ними було сплачено частинами кошти на загальну суму 10 000 доларів США, також він вважав, що було укладено саме договір купівлі-продажу. В подальшому він повністю здійснив реконструкцію придбаних приміщень і не знав, що до експлуатації їх здала [PERSON], яка отримала свідоцтво про право власності. Також йому не було відомо, що [PERSON], 25.10.1997 року подарувала, а [PERSON], прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS]. В 2008р., [PERSON], здійснила виділ частки (37/50) в натурі та 28.02.2008р., отримала свідоцтво на право власності на домоволодіння [ADDRESS] в цілому. В частині нежитлового приміщення аптечного пункту розташованого в [ADDRESS] та земельної ділянки на якій розташоване зазначене приміщення зазначив, що вони є його власністю як фізичної особи-підприємця, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягають. Також в провадженні суду перебувала справа за позовом [PERSON], до [PERSON], про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення (а.с. 332, Том І) яка ухвалою суду від 14.05.2012р., об'єднана в одне провадження (а.с. 327). В обґрунтування позову про вселення в домоволодіння [ADDRESS], [PERSON], посилався на те, що він є співвласником зазначеного домоволодіння, а [PERSON], перешкоджає йому у здійсненні права власності, крім того, зареєстрованим місцем його проживання є зазначене домоволодіння. Зустрічні позовні вимоги представники [PERSON], визнали частково, а саме в частині поділу рухомого майна в натурі але без урахування цін визначених [PERSON], на це майно. В частині виділу всієї земельної ділянки площею 0,06 га розташованої в [ADDRESS], зазначили, що просять визнати право власності тільки на 1/2 частину ділянки. В решті вимог зустрічного та об'єднаного позову просили відмовити посилаючись на те, що [PERSON], набула право власності на 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.04.1996р., згідно до якого [PERSON], подарував, а [PERSON], прийняла в дар зазначену частину домоволодіння. Будь яких вимог щодо зазначеного договору [PERSON], не заявляв, а всі інші вимоги, що стосуються домоволодіння [ADDRESS], а в подальшому і домоволодіння [ADDRESS] є похідними від зазначеного договору, який ніким не оспорюється, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не порушують та не стосуються будь яких прав [PERSON] Також зазначили, що визнання особистої приватної власності за [PERSON], як за фізичною особою, на нежитлове приміщення аптечного пункту розташованого в [ADDRESS] та земельну ділянку на якій розташоване зазначене приміщення неможливо, оскільки нерухоме майно є спільною сумісною власністю, а земельна ділянка є власністю [PERSON], як фізичної особи - підприємця, право власності на неї позивачкою не оспорюється і визнається, але перехід права власності від фізичної особи - підприємця до фізичної особи, в зазначений позивачем спосіб, не передбачений чинним законодавством, а [PERSON], як фізична особа-підприємець із такими вимогами до суду не звертався. Крім того, представники [PERSON], зазначили, що оспорюванні розпорядження райадміністрації, свідоцтво про право власності, договір дарування мали місце в 1997 році, позивач звернувся до суду тільки 17.11.2010р., отже на протязі 13 років [PERSON], не міг не знати про наявність таких розпоряджень, свідоцтва та укладеного договору дарування, що в силу ст. ст. 75, 80 ЦК України (в ред. 1963р.) є підставою для відмови в позові. Представник [PERSON], вимоги позову не визнав та пояснив, що [PERSON], набула право власності на підставі договору дарування від 11.04.1996р., згідно до якого [PERSON], подарував, а [PERSON], прийняла в дар зазначену частину домоволодіння. Будь яких вимог до зазначеного договору (визнання його недійсним, удаваним, тощо) [PERSON], не заявляв, а всі інші вимоги щодо визнання розпоряджень райадміністрації в 1997 році та договору дарування від 25.10.1997 року, згідно якого [PERSON], подарувала, а [PERSON], прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS], є похідними від договору дарування від 11.04.1996р., який не оспорюється. Крім того, звернувся із заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Інші особи, що приймають участь у справі, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10.04.1982р., який фактично було припинено в грудні 2007 року (а.с. 171 Том І) та розірвано 02.11.2010р. 19.02.1993р., на підставі рішення Чорноморської ради народних депутатів № 29, від 18.12.1992р., [PERSON], було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га в межах [ADDRESS] та видано державний акт про право приватної власності на землю (а.с. 4 Том І). Під час шлюбу подружжям було набуто рухоме майно (а.с. 265-266 Том ІІ) та транспортні засоби. В частині поділу транспортних засобів сторони від вимог відмовилися та провадження в справі, в цій частині, було закрите (а.с. 252-254 Том ІІ). Також встановлено, що 11.04.1996р., [PERSON], в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON], подарував, а [PERSON], прийняла в дар 7/40 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 139 Том І), зазначена частина домоволодіння належала дарувальнику [PERSON], на підставі рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 11.03.1996р., (а.с. 158 Том І). В вересні 1996р., [PERSON], та [PERSON], зі згоди власника [PERSON], зареєстрували місце свого проживання в домоволодінні [ADDRESS], що підтверджується реєстрацією місця проживання [PERSON], (а.с. 6 на звороті, Том І) та паспортом громадянина України [PERSON], дослідженому в судовому засіданні який зареєстрований в зазначеному домоволодінні з 20.11.1996р., (а.с. 335, на звороті, Том І). Крім того, встановлено, що Розпорядженням Ленінської районної адміністрації Виконкому Одеської міськради № 287 від 15.08.1997р., на підставі дозволу реконструкції житлового будинку № 189 від 08.08.1996р., за [PERSON], залишено з оформленням права особистої власності на реконструйований будинок та затверджено акт комісії про прийняття реконструйованого будинку до експлуатації (а.с. 127 Том І). Розпорядженням Ленінської районної адміністрації Виконкому Одеської міськради № 394/1 від 29.09.1997р., було затверджено розрахунок ідеальних часток співвласників в домоволодінні [ADDRESS] та за [PERSON], було визнано право власності на 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 126 ТомІ). На підставі зазначеного розпорядження, [PERSON], 20.10.1997р., отримала свідоцтво №2-565 про право власності на 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS] та зареєструвала його в ОМБТІ 22.10.1997р., (а.с. 138 Том І). 25.10.1997 року [PERSON], подарувала, а [PERSON], прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором дарування зареєстрованим в ОМБТІ 27.10.1997р., (а.с. 128 Том І). 23.01.2003р., [PERSON], отримав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (а.с. 93). Протягом 2003р., та 2004р., ФОП [PERSON], з метою здійснення підприємницької діяльності, отримав дозволи та всі погоджувальні документи щодо розміщення та будівництва аптеки за адресою [ADDRESS] (а.с. 284-326 Том І). 05.07.2004р., між Виконкомом Одеської міськради та фізичною особою-підприємцем [PERSON], (далі ФОП [PERSON]) було укладено договір про право на забудову земельної ділянки площею 0,0104 га за адресою [ADDRESS], під будівництво аптеки (а.с. 287 Том І). Після здійснення будівництва, а саме 20.12.2004р., від ФОП [PERSON] було прийнято до експлуатації аптечний пункт площею 57,8 кв.м та 28.12.2004р., видано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю аптечного пункту за адресою [ADDRESS], яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 11.01.2005р., (а.с. 282-284 Том І). 21.07.2006р., Одеська міська рада продала а ФОП [PERSON] придбав у власність земельну ділянку площею 0,0104 га, що розташована в [ADDRESS], яка перебувала в оренді у ФОП [PERSON] на підставі договору оренди від 24.11.2004р., (а.с. 304 Том І), на підставі договору купівлі-продажу СПД [PERSON] отримав державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку (а.с. 291 Том І). Після фактичного припинення шлюбних відносин, [PERSON], в грудні 2007р., забрав свої особисті речі та залишив місце проживання в буд. [ADDRESS]. 28.02.2008р., [PERSON], після виділу в натурі належних їй на праві власності 37/50 частин з домоволодіння [ADDRESS], отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] в цілому, та зареєструвала своє право власності в КП «ОМБТІ та РОН» 06.03.2008р., (а.с. 129, 148 Том І), після здійснення державної реєстрації права власності, [PERSON], знялась з реєстраційного обліку в [ADDRESS] та 11.09.2009р., зареєструвала місце свого проживання в буд. [ADDRESS] (а.с. 6 Том І). Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В силу ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення сторін їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON], 19.02.1993р., отримав державний акт про право власності на земельну ділянку на підставі рішення Чорноморської ради народних депутатів № 29, від 18.12.1992р., [PERSON], згідно до якого йому було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га в межах [ADDRESS]. Статтею 9 ЗК України (в редакції чинній на 1992р.), встановлено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: - передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; - реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; Відповідно до ст. 17 ЗК України (в редакції чинній на 1992р.), передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. В силу ст. 18 ЗК України(в редакції чинній на 1992р.), придбання громадянами у місцевих Рад народних депутатів земельних ділянок у власність для ведення селянського (фермерського) господарства понад площу, що передається безплатно, провадиться за плату в порядку, передбаченому статтею 17 цього Кодексу. Рішення відповідної Ради народних депутатів з цього питання є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки з посвідченням у нотаріальному порядку. Придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Розрахунки, пов'язані з придбанням земельних ділянок, провадяться через відповідні банки. Таким чином, [PERSON], набув право власності в порядку визначеному ст. 17 ЗК України в порядку безоплатної передачі земельної ділянки у приватну власність, що в розумінні ст. 22 КпШС України не є майном, нажитим подружжям за час шлюбу, а отже і не є спільною сумісною власністю. Затаких підстав визнання [PERSON], позову щодо поділу майна, яке є особистою приватною власністю, в порядку його поділу між подружжям, суперечить закону, але не позбаляє права [PERSON], передати право власності [PERSON], в порядку укладання цивільно-правової угоди (дарування, міна, купівля-продаж). Із вимогами про визнання спільної сумісної власності в порядку визначеному ст. 25 КпШС України [PERSON], не зверталася. Також, не підлягають задоволенню вимоги [PERSON], щодо визнання нежитлової будівлі аптечного пункту спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі аптечного пункту за адресою [ADDRESS], оскільки, як встановлено в судовому засіданні, зазначене нежитлове приміщення є власністю ФОП [PERSON]. Пунктом 29 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року, зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності (в частині приватного підприємства рішенням Конституційного Суду України, встановлено, що на майно приватного підприємства поширюються положення ст. 61 СК України - Справа № 1-8/2012 від 19.09.2012 року № 17-рп/2012). Аналогічний висновок, щодо режиму майна фізичної особи-підприємця, зробив Верховний Суд України в Постанові від 02.10.2013р., у справі №6-79цс13, та зазначив - майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивачки про те, що право власності на нежитлове приміщення аптечний пункт зареєстровано не на ФОП, а на фізичну особу, оскільки на час здійснення державної реєстрації права власності чинним законодавством та підзаконними актами, реєстрації права власності за ФОП передбачено не було, отже суд виходить з підстав набуття права власності [PERSON], на нежитлове приміщення саме як фізичною особою-підприємцем. Також, не заслуговують на увагу посилання представника позивачки на зазначене вище рішення Конституційного Суду України, оскільки цим рішенням надано офіційне тлумачення ст. 61 СК України виключно щодо режиму майна приватного підприємства. Рішення КСУ не підлягає розширеному тлумаченню та не може застосовуватися за аналогією і до майна осіб, які в ньому (рішенні) не зазначені (ФОП, юридична особа, ін.) - правовий висновок Верховного Суду України Постанова від 02.10.2013р., у справі №6-79цс13. Зустрічні позовні вимоги та вимоги за об'єднаним позовом (далі зустрічний позов) [PERSON], також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, первісним правовстановлюючим документом щодо набуття права власності на 7/40 частин домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON], є договір дарування від 11.04.1996р., згідно до якого [PERSON], в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON], подарував, а [PERSON], прийняла в дар 7/40 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 139 Том І). Незважаючи на те, що [PERSON], в своїх поясненнях і зазначив, що насправді відбувся договір купівлі-продажу укладений між [PERSON], як продавцем і ним як покупцем, але [PERSON], із будь якими вимогами (визнання недійсним, удаваним, фіктивним, тощо) в частині договору дарування від 11.04.1996р., не звертався. Враховуючи те, що вимоги відносно зазначеного договору не заявлялися, отже договір дарування не визнаний договором купівлі-продажу, [PERSON], не визнано стороною договору, а отже і набувачем 7/40 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору від 11.04.1996р., який ним не оспорюється. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням того, що договір дарування від 11.04.1996р., є чинним на час розгляду справи, а інші вимоги [PERSON], в частині визнання розпоряджень Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради незаконними та їх скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на домоволодіння є похідними від дійсного договору дарування від 11.04.1996р., то і вони задоволенню не підлягають, оскільки Розпорядженням Ленінської районної адміністрації Виконкому Одеської міськради № 287 від 15.08.1997р., та Розпорядженням Ленінської районної адміністрації Виконкому Одеської міськради № 394/1 від 29.09.1997р., а також свідоцтвом №2-565 про право власності за [PERSON], на 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS] не порушуються особисті майнові права [PERSON], який не є членом сім'ї власника [PERSON], та в зазначеному приміщенні лише зареєстрований і мав право на користування жилим приміщенням, що належить на праві власності громадянину. Також, не може бути визнаний недійсним договір дарування від 25.10.1997 року згідно до якого [PERSON], подарувала, а [PERSON], прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння [ADDRESS], оскільки [PERSON], як власник майна, мала право розпорядитися зазначеним майном на власний розсуд (ст. 19 Закону України «Про власність») та з підстав наведених вище. Крім того, як встановлено, [PERSON], виділила 37/50 частин домоволодіння в натурі та отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] в цілому, та зареєструвала своє право власності в КП «ОМБТІ та РОН» 06.03.2008р., після здійснення державної реєстрації права власності, [PERSON], знялась з реєстраційного обліку в [ADDRESS] та 11.09.2009р., зареєструвала місце свого проживання в буд. [ADDRESS]. [PERSON], із вимогами про визнання свідоцтва про право власності на буд. [ADDRESS] від 28.02.2008р., виданого на ім'я [PERSON], не звертався, а отже і вістуні підстави для визнання за ним права власності на 33/50 частин домоволодіння [ADDRESS], вселення до зазначеного домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою на якій це домоволодіння розташовано. Крім того, [PERSON], не наведено жодної істотної обставини за якої суд повинен виділити йому у власність більшу частину будинку, а саме 33/50 частин, а [PERSON], тільки 17/50 частин буд. [ADDRESS]. Посилання [PERSON], на те, що підставою вселення є також те, що він має зареєстроване місце проживання, суд до уваги не приймає, оскільки зареєстрованим місцем проживання [PERSON], є [ADDRESS], а не буд. [ADDRESS]. [PERSON], вимогами про вселення в [ADDRESS] (зареєстроване місце проживання) не звертався. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, визначено, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення, за клопотанням сторони, призначається експертиза. Виходячи з наведеного, не підлягають задоволенню вимоги [PERSON], в частині поділу рухомого майна, а саме в частині виділу у власність [PERSON], меблевого набору, двох телевізорів «Philips», чотирьох кондиціонерів «Samsung», домашнього кінотеатру «ВВК», пральної машини «Bosch», чотирьох холодильників, холодильної камери, двох бра дерев'яних на загальну суму 70 400 грн., оскільки представники [PERSON], не погодилися із визначеною [PERSON], вартістю такого майна, а будь яких доказів про вартість зазначеного майна [PERSON], не надано. Відмовляючи в цій частині вимог суд також виходить із того, що визначена [PERSON], вартість рухомого майна враховується ним в загальну вартість всього майна, що є предметом поділу, в тому числі і нерухомого майна вартість якого визначена експертним дослідженням. За тих самих підстав, суд не має законних підстав для виділу [PERSON], решти рухомого майна на загальну суму 163 900 грн., визначену [PERSON], (а.с. 269-270 Том ІІ). Посилання [PERSON], на те, що ним особисто та за особисті кошти було здійснено реконструкцію 7/40 частин домоволодіння [ADDRESS] та частка зазначеного майна після реконструкції стала становити 37/50 частин, що підтверджується виключно показаннями свідків, суд також до уваги не приймає, оскільки [PERSON], не надано жодного належного доказу на здійснення реконструкції будинку, а показання свідків, на підтвердження такої обставини, в силу ч.2 ст.59 ЦПК України, є неналежним доказом (на відміну - акт виконаних робіт, акт прийому передачі, квитанції про оплату товару, оплату виконаних робіт, тощо). Крім того, здійснення реконструкції будинку, який належить на праві власності третій особі, не породжує права власності на реконструйоване майно у особи, яка здійснила таку реконструкцію. Також, суд звертає увагу на те, що власник 7/40 частин [ADDRESS] - [PERSON], не укладала договору та не надавала письмової згоди [PERSON], на проведення реконструкції належної їй частки будинку. В частині визнання права особистої власності за [PERSON], як за фізичною особою, на нежитлову будівлю аптечного пункту за адресою [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,0104 га, що розташована в [ADDRESS], що належить на праві власності фізичній особі-підприємцю [PERSON], суд також відмовляє, оскільки в такий спосіб змінюється правовий режим майна фізичної особи-підприємця, який не є тотожним із правовим режимом майна фізичної особи, крім того, позивачем взагалі не зазначені підстави для зміни правового режиму нерухомого майна. [PERSON], як фізична особа-підприємець із такими вимогами до суду не звертався. Також, суд звертає увагу на те, що позивачем [PERSON], в частині вимог про визнання розпоряджень Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради незаконними та їх скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування пропущено строк для захисту права за ст. 71 ЦК України (1963р), оскільки статтею 76 зазначеного Кодексу визначено, що право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Реєстрація осіб в квартирі (будинку), що належить громадянинові на праві власності здійснюється за письмовою згодою власника. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст. 156 ЖК України). Таким чином, про порушення свого права [PERSON], дізнався 20.11.1996р., при здійсненні реєстрації місця проживання в [ADDRESS] зі згоди власника [PERSON], що встановлено в судовому засіданні та не спростовано [PERSON] Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (ст. 80 цього Кодексу). З заявою про поновлення позовної давності [PERSON], не звертався. Відповідно до ст. 75 ЦК України (1963р.) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Разом з тим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова в позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить та воно не порушувалося, а тому суд відмовляє в позові [PERSON], за безпідставністю матеріально-правової вимоги. З іншими вимогами та з інших підстав сторони до суду не зверталися. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що [PERSON], при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 300 грн., а в подальшому збільшила розмір позовних вимог але доплату судового збору не здійснювала, суд стягує з [PERSON], на користь держави судовий збір виходячи із розміру заявлених вимог (ціна позову), вартість яких становила 199 905 грн., (вартість 1/2 частини аптечного пункту). Відповідно до Декрету КМ України «Про Державне мито» (що діяв на час збільшення розміру позовних вимог) максимальний розмір судового збору, майнового характеру, становив 1 700 грн., отже доплаті на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 1 400 грн.

Outcome: approved