Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», треті особи - фізична особа-підприємець [PERSON], фізична особа-підприємець [PERSON], в якому просить визнати кредитний договір № 401609736 від 28 квітня 2014 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та позивачкою, недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивачки кошти у сумі 4\~970 гривень, сплачені на користь відповідача за отримання й обслуговування кредиту на підставі спірного договору. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.04.2014р. між нею та ПАТ «Альфа-Банк» у приміщенні за адресою: м. Львів, пл.\~Кн. Святослава, 11, було укладено договір споживчого кредитування на суму 17\~920,00 гривень під 0,01\~% річних плати за користування кредитними коштами для виготовлення та придбання ПВХ-конструкцій (вікон) за договором, укладеним того ж дня у тому ж приміщенні між позивачкою та ФОП\~[PERSON] Недійсність правочину мотивує тим, що відповідач при укладенні кредитного договору ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: змінив мету, для якої мав бути використаний кредит з оплати позивачкою послуг ФОП [PERSON] (з яким у неї того ж дня був укладений договір на організацію виготовлення та передання у власність ПВХ-конструкцій (вікон), на оплату послуг ФОП\~[PERSON], з якою позивачка не мала та не має договірних відносин на придбання ПВХ-конструкцій (вікон) і для оплати робіт і послуг якої до банку не зверталася, а також приховав ту обставину, що споживчий кредит не береться у банку для оплати робіт ФОП [PERSON] за договором від 28.04.2014 р., укладеним між ним і позивачкою. Зазначає, що споживчий кредит згідно з чинним законодавством передбачає отримання коштів на придбання певної продукції, а тому не може перераховуватися як оплата робіт чи послуг особі, в якої такі роботи або послуги позичальником не замовлялися, як сталося у випадку перерахування банком кредитних коштів на користь ФОП [PERSON], що не має жодних обовязків з виконання робіт чи надання послуг перед позивачкою, а саме для виконання таких обовязків лише і може надаватися споживчий кредит. Стверджує, що та обставина, що ФОП [PERSON], з яким позивачка уклала договір на організацію виготовлення та передання їй у власність ПВХ-конструкцій (вікон) і який діяв у той же час від імені відповідача як його представник, не отримає від банку кредитні кошти для виконання умов цього договору, а їх отримає третя особа, з якою позивачка немає жодних договірних відносин, перешкодила би укладенню оспорюваного кредитного договору. Вказує на те, що оспорюваний договір надрукований надто дрібним шрифтом. Вважає дії відповідача як нечесну підприємницьку практику, заборонену чинним законодавством. Просить позов задовольнити. Суд, ухвалив справу розглядати без участі представника позивача адвоката [PERSON] /а.с.44-48/, який подав заяву про те, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить розглянути справу у його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує /а.с.109/Є, що відповідає вимогам ст. 158 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень, в судові засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. Подав заперечення, в яких стверджує, що у місці укладення оспорюваного договору відповідач і його штатні працівники ніколи не здійснювали своєї діяльності, і на час укладення кредитного договору та розгляду справи у суді відсутні будь-які кримінальні провадження щодо відповідача за ознаками його участі у шахрайстві чи інших кримінально караних діяннях, як і немає судових рішень про притягнення відповідача до відповідальності за вчинення таких діянь. Посилається на те, що банк перерахував кредитні кошти ФОП [PERSON], а не ФОП\~[PERSON] на підставі специфікації №\~401609736 від 28.04.2014\~р., яка згадана у п.\~2.5 кредитного договору. Стверджує, що не вводив позивачку в оману, а мав мету отримання прибутку, тоді як позивачка була проінформована про істотні умови оспорюваного нею правочину та деякий час його виконувала. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Суд, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності третіх осіб та їх представників, які в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили, ставлення до позову не висловили. За таких обставин відповідно до ч.\~1 ст.\~224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1\~ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, зокрема тоді, коли сторона замовчує існування обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. Обставинами, які мають істотне значення, відповідно до ч.\~1 ст.\~229 ЦК України є, зокрема, права та обов'язки сторін. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Згідно з розясненнями, наданими в п. 19 і п.\~20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 229 - 233 ЦК\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, за змістом ч.1 ст.230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Судом встановлено, що 28.04.2014 року між позивачкою та ФОП [PERSON] було укладено цивільно-правовий договір ВМ-575\~L /а.с.75/, згідно з яким ФОП [PERSON] зобовязався організувати роботи з виготовлення ПВХ-конструкцій (вікон) та передати їх у власність [PERSON], за що остання повинна була сплатити 17\~920 грн. (розділ 2 договору від 28.04.2014 р.). Адресою ФОП\~[PERSON] як виконавця за цим договором вказано: м.\~Львів, пл.\~Князя Святослава, 11. 28.04.2014 року для сплати коштів [PERSON] Юрійовичу і забезпечення виконання позивачкою умов укладеного з ним договору від 28.04.2014\~р. в частині оплати вартості робіт між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було оформлено кредитний договір №\~401609736 від 28.04.2014 року, згідно з яким Банк надає позичальнику кредит для оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації №\~401609736 від 28.04.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 28.04.2014 року в розмірі 17\~920 грн. на строк до 29.04.2016 року зі сплатою 0,01 % річних /а.с.11/. Зі змісту специфікації № 401609736 від 28.04.2014 року випливає, сума кредиту «буде сплачена ПАТ «Альфа-Банк» в строки та в порядку, обумовленому в Договорі про співробітництво з Торговою організацією». Від імені покупця вказану специфікацію підписала [PERSON], а від імені торгової організації, а також від імені банку [PERSON] Судом встановлено, що підтверджено матеріалами справи, зокрема, висновком №\~740 судової криміналістичної експертизи дослідження почерку та підписів по матеріалах досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №\~12014140060000581 від 25.02.2014\~року /а.с.82-97/, що [PERSON] 28.04.2014\~року підписав чек-лист №\~45 «с перечнем документов, формирующих досье Клиента» до кредитного договору №\~401609736, укладеного з позивачкою /а.с.76/, а також одночасно як відповідальна особа-представник банку та як представник торгової організації підписав специфікацію товару №\~401609736 від 28.04.2014 року /а.с.77/, на підставі якої банк перерахував кошти ФОП\~[PERSON] Договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів від 28.04.2014 р., що є невідємною частиною укладеного [PERSON] та відповідачем кредитного договору, був підписаний [PERSON], який, виходячи зі змісту цього договору, представляв інтереси відповідача та діяв від його імені на підставі довіреності від 25.11.2012\~р. /а.с.14/. Як вбачається з матеріалів справи, повноваження [PERSON] вчиняти від імені банку юридично значимі дії випливають із укладеного між ним та ПАТ «Альфа-Банк» договору про співробітництво №\~СС/13/07273 від 04.06.2013 року /а.с.117-122/. Згідно з п.\~1.1 вказаного договору про співробітництво ФОП [PERSON] (у тексті договору «продавець») за дорученням ПАТ «Альфа-Банк» на умовах та і в порядку, що передбачені цим договором, зобовязується на постійній основі організовувати і здійснювати від імені та за рахунок банку певні юридичні дії, вказані в договорі, що повязані із наданням банком фізичним особам споживчих кредитів для придбання товарів та/або послуг, що реалізуються ФОП\~[PERSON] З огляду на наведене, а також враховуючи матеріали справи, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що в приміщенні за адресою: м.\~Львів, пл.\~Кн. Святослава, 11, ні відповідач, ні його штатні працівники ніколи не здійснювали своєї діяльності. Відповідно до п. 1.2 договору про співробітництво № СС/13/07273 від 04.06.2013 року, укладеного між банком і ФОП [PERSON], доручення за цим договором передбачає здійснення останнім як продавцем від імені Банку низки дій, зокрема, надання покупцеві для підписання кредитного договору згідно з типовою формою, що є затвердженою та чинною в банку, тільки після а) прийняття банком рішення про надання певному покупцю кредиту на визначених умовах, та б) укладення між банком та покупцем договору про факсиміле та в) вчинення інших необхідних дій, передбачених умовами цього договору. Таким чином, текст оспорюваного кредитного договору надавався позивачці для підпису ФОП [PERSON], який діяв від імені відповідача та якому було відомо, що за умовами цього договору споживчий кредит буде перерахований не йому, а третій особі ФОП [PERSON], з якою у позивачки договірних відносин немає. Пунктом 2.1.3 договору про співробітництво №\~СС/13/07273 від 04.06.2013 року, укладеним між ПАТ\~«Альфа-банк» і ФОП [PERSON] як продавцем, передбачено, що банк зобовязаний за умови прийняття рішення про надання кредиту, укладення договору про факсиміле та кредитного договору із відповідним покупцем здійснювати перерахування коштів на користь продавця не пізніше двох робочих днів від (а) дати укладення відповідного договору про факсиміле та кредитного договору та (б) отримання або замовлення доставки товару покупцем /а.с.177-122/. Таким чином, оскільки у специфікації № 401609736 від 28.04.2014 року вказано, що сума кредиту «буде сплачена ПАТ «Альфа-Банк» в строки та в порядку, обумовленому в Договорі про співробітництво з Торговою організацією», а від імені такої організації, як і від імені банку діяв ФОП [PERSON], який мав укладений з ПАТ «Альфа-банк» договір про співробітництво № СС/13/07273 від 04.06.2013 року, кредитні кошти відповідача на придбання позивачкою продукції у ФОП\~[PERSON] як продавця мали перераховуватися банком продавцеві, а не третій особі ФОП [PERSON], прізвище якої вказане у зазначеній специфікації та у п.2.5 оспорюваного договору, але яка не підписувала специфікацію від імені торгової організації. Відтак, саме ФОП\~[PERSON], з яким позивачка 28.04.2014 року уклала договір ВМ-575 L на організацію робіт з виготовлення для неї ПВХ-конструкцій (вікон) на загальну суму 17\~920 грн., а не ФОП [PERSON], мав бути зазначений одержувачем кредитних коштів у специфікації товару № 401609736 від 28.04.2014 року та кредитному договорі №\~401609736 від 28.04.2014 року. Відповідно до ч.4 ст.\~12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з положеннями пунктів 22 і 23 ч.\~1 ст.\~1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. А споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Як вбачається з листа ПАТ «Альфа-Банк» від 14.08.2014\~р. вих. №\~72389-23.1-б/б /а.с.19/, згідно з умовами кредитного договору №\~401609736 від 28.04.2014\~р., кредитні кошти 29.04.2014\~р. були перераховані не ФОП [PERSON] як виконавцю за договором №\~ВМ-575L від 28.04.2014 року, укладеним між ним і позивачкою та для виконання якого остання брала споживчий кредит, а ФОП [PERSON]. Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовано, що ФОП [PERSON] не мала жодних зобовязань щодо виготовлення та передання у власність позивачки ПВХ-конструкцій (вікон) ні перед ФОП [PERSON], з яким позивачка уклала відповідний договір про організацію виготовлення та передання у власність ПВХ-конструкцій (вікон), ні перед самою позивачкою. Вказаним підтверджується недобросовісність поведінки ФОП [PERSON], який згідно з договором про співробітництво №\~СС/13/07273 від 04.06.2013 року діяв від імені відповідача, підписуючи специфікацію №\~401609736 від 28.04.2014 року та надаючи позивачці для підписання кредитний договір, а відповідно підтверджується умисел відповідача, від імені якого діяв [PERSON], на введення позивачки в оману (обман) стосовно її права як сторони кредитного договору на оплату за кошти відповідача надання ФОП [PERSON] послуг за договором ВМ-575L від 28.04.2014 року, укладеним з позивачкою. Крім того, як убачається з копії кредитного договору від 28.04.2014 року, у п.2.5 якого є посилання на специфікацію №\~401609736 від 28.04.2014 року, його текст надруковано дуже дрібним шрифтом, що ускладнює прочитання договору та вірне сприйняття його умов навіть за звичайних обставин. У відповідності до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17.05.1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.\~1 ст.\~19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється і включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.\~2 ч.\~1 ст.\~19). Згідно з ч.\~2 ст.\~19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, характеру, атрибутів та прав продавця або його агента (п.\~5 ч.\~2 ст.\~19). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до\~ч.6\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до підпункту «б» п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши серед умов кредитування мету, для якої кредит може бути використаний. Згідно з п. 1.3 цих Правил банки зобов'язані забезпечувати їх виконання, зокрема, під час укладення кредитних договорів зі споживачами. На підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір №\~401609736 від 28.04.2014 року був спрямований на одержання позивачкою коштів (споживчого кредиту) для придбання товару, що мав бути переданий їй відповідно до укладеного того ж дня між [PERSON] та ФОП [PERSON] договору на організацію виготовлення ПВХ-конструкцій (вікон). Як встановлено судом, відповідно до п. 2.1.3 договору про співробітництво №\~СС/13/07273 від 04.06.2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-банк» і ФОП [PERSON] і на який є посилання у специфікації товару № 401609736 від 28.04.2014 року, підписаній одночасно від імені банку та від імені торгової організації [PERSON], банк мав перерахувати кредитні кошти ФОП\~[PERSON] Таку мету використання споживчого кредиту підтверджує укладений позивачкою з ФОП [PERSON] договір ВМ-575L від 28.04.2014 року на організацію виготовлення на передання у власність позивачки ПВХ-конструкцій (вікон). Відтак, визначення в оспорюваному договорі іншої мети використання кредиту, ніж та, для якої він брався, також підтверджує факт обману позивачки, який свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача. Відповідно до п.2.2.8 договору про співробітництво № СС/13/07273 від 04.06.2013 року, укладеним між банком і ФОП [PERSON], останній як продавець був зобовязаний передати покупцеві, яким була за договором ВМ-575L від 28.04.2014 року позивачка, товари з необхідними документами після предявлення покупцем оригіналів документів, серед яких зазначена специфікація як підтвердженням намірів банку надати кредит покупцю для оплати відповідного товару (цільове використання кредиту). Проте у специфікації товару №\~401609736, виготовленій і підписаній з боку і банку, і продавця (торгової організації) [PERSON], без визначення її правового статусу була вказана ФОП [PERSON], якій відповідач перерахував кредитні кошти. З огляду на це позивачка не мала підстав отримати від ФОП [PERSON] замовлені ПВХ-конструкції (вікна), а останній мав формальні підстави не виконувати взяті на себе зобовязання за договором ВМ-575L від 28.04.2014 року. Укладаючи відповідний кредитний договір з відповідачем, позивачка мала підстави вважати, що споживчий кредит надається їй для оплати робіт ФОП\~[PERSON], відповідального перед нею за організацію виготовлення ПВХ-конструкцій (вікон), а не ФОП\~[PERSON], з якою не було договірних відносин. Вказавши у специфікації товару №\~401609736, підписаній [PERSON] одночасно як представником банку та торгової організації, одержувачем коштів ФОП [PERSON], а потім включивши посилання на цю специфікацію до підпункту «а» п.\~2.5 кредитного договору №\~401609736 від 28.04.2014 року, відповідач, від імені якого на виконання договору про співробітництво № СС/13/07273 від 04.06.2013 року виступав ФОП [PERSON], як було встановлено вище, діяв умисно та недобросовісно, ввівши Кова лик І.Й. в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, відповідач включив до умов оспорюваного договору положення про мету використання кредиту, відмінну від тієї, для якої цей договір укладався. А такі умови, виходячи зі змісту ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, оскільки за умовами оспорюваного договору позивачка не могла отримати продукцію, яку замовляла і для отримання якої його укладала, внаслідок перерахування відповідачем кредитних коштів третій особі. З огляду на вищенаведе, суд приходить до висновку, що кредитний договір №\~401609736 від 28.04.2014 року слід визнати недійсним. Доводи відповідача, наведені у запереченнях проти позову, про те, що позивач, підписавши кредитний договір, в повному обсязі була проінформована про його істотні умови, не можуть бути взяті судом до уваги, враховуючи як кегль шрифту, яким виконаний текст договору, так і вищевикладене щодо визначення в оспорюваному договорі іншої мети використання кредиту, ніж та, для якої він надавався, а також дії [PERSON], який діяв від імені відповідача. Згідно\~ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно\~ч. 1 ст. 10571\~ЦК України\~у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] за спірним договором передала банку грошові кошти у розмірі 4\~970 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій про оплату кредиту /а.с.27-28,123/. Враховуючи наведене, одержані банком на підставі недійсного правочину кошти підлягають поверненню позивачці. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved