Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій просить: 1) визнати недійсним рішення 24 сесії 6 скликання Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району від 24 липня 2014 року № 349 «Про затвердження протоколу № 3 узгоджувальної комісії Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться їй для ведення особистого селянського господарства»; 2) зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні нею власною земельної ділянкою, належною їй згідно державного акту; 3) зобов'язати [PERSON] відновити з нею правила добросусідства, що існували до перенесення ним огорожі, шляхом перенесення такої огорожі на 3-и метри у бік збільшення її земельної ділянки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона являється власником земельної ділянки в [ADDRESS] та законним володільцем і користувачем сусідньої земельної ділянки, що розташована у [ADDRESS]. При цьому, Тур»я-Пасіцька сільська рада шляхом прийняття рішень та суміжний землекористувач [PERSON] своїми діями постійно порушують її права власності та користування на належні їй земельні ділянки. Оскільки вона протягом останніх 30-и років проживає в [ADDRESS] та використовує територію, прилеглу до власного житлового будинку, для його обслуговування та ведення селянського господарства в незмінних до недавнього часу межах. Право власності її на земельну ділянку площею 0,2100 га (кадастровий номер 2123285501:01:002:0065) з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] посвідчується Державним актом серії ЯК № 745054 від 19 січня 2010 року. Межі даної земельної ділянки встановлювалися на місцевості під час розробки документації із землеустрою згідно акту від 23 грудня 2009 року. Крім того, згідно рішення 9 сесії 6 скликання Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 09 грудня 201 року №101 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчує її право власності на земельну ділянку за давністю користування», зміненим згідно рішення 15 сесії 6 скликання Тур»я-Пасіцької сільської ради від 24 вересня 2012 року № 155 та викладеним в новій редакції згідно рішення 24 сесії 6 скликання Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 29 листопада 2013 року №261, їй надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею до 0,06 га в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Про її законне володіння земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства також свідчить лист Перечинського відділення Головного управління Міндоходів у Закарпатській області Ужгородської об'єднаної ДПІ, згідно якого в податковій інспекції за нею рахуються земельна ділянка житлового фонду та земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, однак наразі вона звільнена від сплати податку за землю, оскільки є пенсіонером. Тобто, за земельні ділянки, які перебувають у її безпосередньому користуванні - площею 0,21 га житлового фонду та всього 1,16 га для ведення особистого селянського господарства вона сумлінно сплачувала податок за землю, однак у зв'язку із отриманням у 2003 році пенсійного посвідчення звільнена від сплати такого податку. Земельні ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,21 га та для ведення особистого селянського господарства площею до 0,06 га є суміжними між собою, об'єднані однією огорожею протягом багатьох років. Землекористування між нею та [PERSON] раніше здійснювалося за правилами добросусідства в порядку, визначеному картографічними матеріалами мензульної зйомки. Однак, з того моменту, як вона проявила бажання реалізувати своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що розташована поруч з її житловим будинком та якою вона незмінно користується протягом багатьох років, а також звести огорожу навколо земельної ділянки, що належить їй на праві власності згідно державного акту, відповідач [PERSON] разом з відповідачем - Тур»я-Пасіцькою сільською радою вчиняють юридичні і фактичні перешкоди таким її волевиявленням. Зокрема, [PERSON] самовільно переніс огорожу на 3-и метри у бік зменшення її земельної ділянки, якою вона законно володіє, та загородив прохід під стіною будівлі на її земельній ділянці. Крім того, знищив межові знаки та не дає можливості спорудити огорожу. Разом з цим, Тур»я-Пасіцькою сільською радою всупереч конституційних гарантій непорушності права власності та правил добросусідства, що склалися раніше, 24 сесією 6 скликання від 24 липня 2014 року прийнято рішення № 349 «Про затвердження протоколу №3 узгоджувальної комісії Тур»я-Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться [PERSON] для ведення особистого селянського господарства», яким визначено межу належної їй земельної ділянки по існуючій огорожі, яка в свою чергу самовільно встановлена [PERSON] у бік зменшення її ділянки та загородила прохід під стіною будівлі на цій земельні ділянці. На неоднократні заяви про самовільне перенесення огорожі [PERSON], Тур»я-Пасіцької сільською радою жодних заходів не було вжито. Тому вважає, що рішення 24 сесії 6 скликання Тур»я-Пасіцької сільської ради від 24 липня 2014 року № 349 « Про затвердження протоколу №3 узгоджувальної комісії Тур»я - Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться [PERSON] для ведення особистого селянського господарства», яким визначено межу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, підлягає визнанню недійсним, а встановлена [PERSON] огорожа підлягає знесенню із відновленням стану її земельної ділянки, який існував до порушення її прав, а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач, Тур»я - Пасіцька сільська рада Перечинського району Закарпатської області, свого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про день і час розгляду справи повідомлялася належним чином і у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила, у зв»язку з чим суд розглянув справу за їх відсутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Разом з цим, Тур»я - Пасіцька сільська рада раніше подала суду письмові заперечення, згідно яких заявлені позовні вимоги не визнає. При цьому, у запереченні зазначає, що на даний час спірна земельна ділянка, яка розташована між дворогосподарствами [ADDRESS] фактично відноситься до земель запасу і, при цьому, ніякі права встановлена огорожа [PERSON] не порушує, а визначає тільки верхню межу його земельної ділянки. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання також не з»явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином і у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суду не повідомили, а тому суд розглянув справу за його відсутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Разом з цим, [PERSON] раніше надав суду письмове заперечення, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення 24 сесії 6 скликання Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 24 липня 2014 року № 349, є законним та таким, що відповідає вимогам законодавства та Конституції України. Також зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є видуманими, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судому засіданні підтвердили той факт, що до моменту встановлення огорожі відповідачем [PERSON] між дворогосподарствами [ADDRESS], тією частиною землі користувалася позивачка [PERSON] Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,021 гектарів, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №745054 від 19 січня 2010 року. Також встановлено, що 23 грудня 2009 року в присутності позивачки [PERSON] та голови Тур»я Пасіцької сільської ради, було складено акт прийомки - передачі знаків на зберігання гр.[PERSON] Як убачається з даного акту, то таким було засвідчено, що межі земельної ділянки площею 0,2100га, наданої гр.[PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проходять по її периметру, поворотні точки закріплені межовими знаками у кількості 9 шт., суміжні землевласники та землекористувачі, у тому числі і відповідач [PERSON], претензій до існуючих меж не заявили, межові знаки пред»явлено замовнику і передано йому на зберігання, а також попереджено землевласника [PERSON] про відповідальність за збереження межових знаків. При цьому, голова Тур»я Пасіцької сільської ради засвідчив достовірність підписів та відсутність будь-яких претензій по даному акту. Крім цього встановлено, що рішенням 24 сесії 6 скликання Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 29 листопада 2013 року за № 261 позивачці [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовано площею до 0,06 га, розташованої в [ADDRESS]. Разом з цим встановлено, що одним із суміжних землекористувачів у позивачки [PERSON] являється відповідач [PERSON], який фактично знищив межові знаки її земельної ділянки та без належної правової підстави, з порушенням меж земельної ділянки, встановив огорожу, чим самим обмежив позивачку у використанні її земельною ділянкою та обслуговуванні існуючих споруд, при цьому самовільно зайнята ним частина земельної ділянки складає всього 0,0007 га (7 кв.м.), про що свідчать акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.09.2014 року та від 24.11.2014 року. Також встановлено, що 16 липня 2014 року узгоджувальною комісією Тур»я- Пасіцької сільської ради було розглянуто земельний спір з приводу меж земельної ділянки, що відводиться [PERSON] для ведення особистого селянського господарства і 24 липня 2014 року на 29 сесії 6 скликання Тур'я-Пасіцькою сільською радою було прийнято оскаржуване рішення за №349 «Про затвердження протоколу №03 узгоджувальної комісії Тур»я-Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться [PERSON] для ведення особистого селянського господарства». Як убачається з протоколу узгоджувальної комісії, то така погодила [PERSON] земельну ділянку в існуючих межах відповідно до кадастрового плану виготовленого ПП «Карпат Геодезія» площею 0,1394 га за мінусом 7 кв.м., які війшли в Державний акт, виданий [PERSON] для ОЖБ площею 0,21 га та погодила [PERSON] земельну ділянку по фактичному землекористуванню в межах кадастрового плану, виданого ТзОВ « Центр Проектів» по периметру точок 1-2-3-6-4 площею земельної ділянки 497 м.кв. або 0,0497 га. Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом…Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Відповідно до ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності… Згідно ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Згідно ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі;ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно п. «г» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов»язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ч.3 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Згідно ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин… Відповідно до ч.1 та ч. 5 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.п. «б» та «г» частини третьої цієї ж статті ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ч.1 ст.154 ЗК України органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах… У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 7 Постанови № 3 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК). Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 та ч.2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Згідно ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення… Отже, з урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо та достатність і взаємний зв'язок таких доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] фактично знищив межові знаки земельної ділянки [PERSON] та без належної правової підстави, з порушенням меж її земельної ділянки, встановив огорожу, чим самим обмежив позивачку у використанні власною земельною ділянкою, а тому вважає, що позов у частині зобов'язання відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачкою [PERSON] власною земельною ділянкою, яка розташована в [ADDRESS], шляхом перенесення огорожі на три метри у бік збільшення земельної ділянки позивачки слід задовольнити. Також, із урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає, що підлягає задоволенню і заявлена позивачкою вимогам щодо визнання недійсним рішення 24 сесії 6 скликання Тур»я - Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 24.07.2014 року за №349 «Про затвердження протоколу №3 узгоджувальної комісії Тур»я- Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться [PERSON] для ведення особистого селянського господарства», оскільки таке фактично порушує право позивачки щодо володіння, користування та розпорядження належною їй вищевказаною земельною ділянкою. На підставі наведеного та

Outcome: approved