Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи позов тим, що 22.09.2015 року помер її чоловік [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на все його майно. Звернувшись у встановлений законодавством строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вона довідалася, що 18.07.2000 року чоловіком був складений заповіт, згідно з яким належну йому квартиру [ADDRESS] він заповів своїй племінниці [PERSON] На думку позивача, вказаний заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки як вбачається із заповіту підпис від імені [PERSON] вчинений не ним, а іншою особою. Як зазначає позивач, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки заповіт він не підписував. З огляду на наведене позивач просила визнати недійсним заповіт від 18.07.2000 року, який був складений від імені [PERSON], судові витрати стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і суду пояснили, що позивач була дружиною [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно, зокрема на належну йому квартиру [ADDRESS]. Позивач, як дружина померлого, належить до першої черги спадкоємців за законом. Звернувшись до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини їй було повідомлено нотаріусом про те, що 18.07.2000 року чоловіком був складений заповіт, згідно з яким належну йому квартиру він заповів своїй племінниці [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. Позивач зазначає, що при житті чоловік не повідомляв їй про складений заповіт та про намір залишити квартиру в спадок племінниці, наполягав на переоформленні всього майна на її користь. Зазначили, що підпис від імені [PERSON] на заповіті вчинений не ним, а іншою особою, а отже волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. На думку позивача та її представника, за таких обставин є всі підстави стверджувати, що заповіт є недійсним, а тому просили позовні вимоги задовольнити, понесені позивачем судові витрати стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у запереченнях на позовну заяву та в судових засіданнях з позовними вимогами не погодилися, просили в задоволенні позову відмовити та суду пояснили, що відповідач є племінницею померлого [PERSON] 18.07.2000 року ним був складений заповіт, згідно з яким належну йому квартиру [ADDRESS] він заповів своїй племінниці, оскільки їх родини були в хороших стосунках. На час складення заповіту відповідачу про заповіт не було відомо, про заповіт вона довідалася згодом, про це їй повідомив [PERSON] Відповідач жодним чином не тиснула на [PERSON], він самостійно склав заповіт та власноручно його підписав. Висновок експерта, про те, що заповіт підписано не [PERSON] вважають необґрунтованим, оскільки експерт проводив експертизу на підставі документів, в яких могли міститися підписи не [PERSON], а будь-якої іншої особи, а також експертом використовувалися не всі надані судом зразки підписів [PERSON], а лише вибірково. Залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча своєчасно повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2016 року, за клопотання позивача, у даній справі була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання: Чи вчинений підпис від імені [PERSON] у заповіті від 18 липня 2000 року, який був складений від імені [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1841, самим [PERSON] чи іншою особою, у звязку з чим провадження у справі було зупинено. У звязку з надходженням до суду висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 03.08.2016 року №1498/1499/16-21, ухвалою суду від 4 серпня 2016 року провадження у справі було відновлено та призначено справу до розгляду. Відповідно до частини 2 статті 147 ЦПК України експерт дає у письмовій формі свій мотивований висновок, який приєднується до справи. Суд має право за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи запропонувати експерту дати усне пояснення свого висновку. [PERSON] пояснення заноситься до журналу судового засідання. За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні експертами [PERSON] та [PERSON] було надано усні пояснення свого висновку. Експерт [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проводила дослідження підпису у заповіті виключно на предмет способу нанесення підпису та за наслідками проведення дослідження експерт дійшла однозначного висновку, що підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 18.07.2000р. виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Експерт [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що при проведенні даної експертизи були вивчені та досліджені всі матеріали цивільної справи, досліджувався оригінал заповіту від 18.07.2000р., а також другий примірник цього заповіту, який був наданий нотаріальним архівом. Експерт також пояснила, що нею досліджувалися усі зразки підписів, які надані судом, а проілюстровано лише деякі, при цьому обовязку проводити ілюстрування усіх досліджуваних зразків у експерта немає. Експерт також зазначила, що наданих судом порівняльних зразків було достатньо для категоричного висновку про те, що підпис від імені [PERSON] у заповіті від 18 липня 2000 року виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів не самим [PERSON], а іншою особою. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, експертів, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги\~обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] помер 22.09.2015 року в м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ № 322679 виданим 25.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. (а.с. 4). Спадкодавець [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі із позивачем у справі та був дядьком відповідача у справі, що сторонами не заперечується. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-АМ № 278499 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 25.04.1995 року, після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові [PERSON], дружині - [PERSON]. (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно, зокрема на належну йому квартиру [ADDRESS]. Позивач, як дружина померлого, належить до першої черги спадкоємців за законом. Разом з тим, як вбачається із заповіту [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 18.07.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1841 [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] заповів своїй племінниці [PERSON], [INFO]. (а.с. 5, 31, 99). Як вбачається із виписки із реєстру №3 для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за номером нотаріальної дії 1841 зазначено: дата вчинення нотаріальної дії 18.07.2000 року; особа для якої вчинено нотаріальну дію - [PERSON], [INFO]; документ, що встановлює особу громадянина, який звернувся для вчинення нотаріальної дії паспорт серії АА №823810, виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 07.08.1998 року; зміст нотаріальної дії - посвідчення заповіту. (а.с. 98). Як вбачається з матеріалів справи, заповіт було укладено в період чинності Цивільного кодексу Української РСР (від 18 липня 1963 р. № 1540-VI), а отже що стосується порядку укладення заповіту, форми заповіту, підписання заповіту то в цій частині застосуванню підлягають норми чинного на час укладення заповіту Цивільного кодексу Української РСР. Згідно частинами 1, 2 статті 524 Цивільного кодексу Української РСР (від 18 липня 1963 р. № 1540-VI в редакції чинній на час укладення заповіту) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до положень частини 1 статті 534 Цивільного кодексу Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 541 Цивільного кодексу Української РСР було передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до положень статті 543 Цивільного кодексу Української РСР якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Відповідно до пункту 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. №18/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 р. за №152/361 (чинної на час посвідчення заповіту) нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції. Отже, як вбачається з вищезазначеного, заповіт може бути складено, змінено або скасовано лише особисто самим заповідачем. Згідно з частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог частин 1-3 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами визначеними частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З розяснень, які містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» слідує, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. В той же час, з розяснень, які містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Із висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 03.08.2016 року №1498/1499/16-21 вбачається, що підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 18 липня 2000 року, який був складений від імені [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1841, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 18 липня 2000 року виконані не самим [PERSON], а іншою особою (особами). (а.с. 63-66). При цьому, в дослідницькій частині висновку вказано, що при подальшому порівнянні підписів на заповіті із зразками підпису [PERSON] були встановлені розбіжності по розміру, напрямку, а також окремих почеркових ознак, відмічених в ілюстраціях однойменними цифрами барвником синього кольору. Встановлені розбіжні ознаки стійкі, суттєві, а тому у сукупності своїй достатні для висновку про те, що досліджуванні підписи виконані не самим [PERSON], а іншою особою (особами). (а.с. 66). На підставі викладеного, з урахуванням вище наведених норм законодавства та отриманих у справі доказів, а саме: висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 03.08.2016 року №1498/1499/16-21, яким встановлено, що досліджуванні підписи виконані не самим [PERSON], а іншою особою (особами), показів допитаних у судовому засіданні сторін та судових експертів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним. Твердження відповідача та її представника про те, що заповіт було підписано особисто спадкодавцем [PERSON] спростовуються висновком експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 03.08.2016 року №1498/1499/16-21, в якому чітко зазначено, що підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 18 липня 2000 року виконані не самим [PERSON], а іншою особою (особами). Суд зазначає, що в даному випадку відсутнє волевиявлення заповідача, який, як встановлено в судовому засіданні, заповіт не підписував. Посилання представника відповідача на те, що висновок експертизи є необґрунтованим судом до уваги не приймається, оскільки як вбачається з матеріалів справи, експертами надано мотивований висновок у письмовій формі. У висновку зокрема зазначено: коли, де, ким, на якій підставі була проведена експертиза, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерти використали, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. У висновку зазначено, що експертів попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Крім того, в судовому засіданні експертами дані усні пояснення свого висновку, відповідно до яких експерти повністю та беззаперечно підтримали висновок. Враховуючи викладене, суд вважає, що висновок експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 03.08.2016 року №1498/1499/16-21 є обґрунтованим, повним та ясним і відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України. При цьому суд враховує положення частини 6 та 7 статті 147 ЦПК України і оцінює даний висновок за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу та вважає, що підстав для незгоди суду з висновком експертів немає. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов задоволено, на користь позивача слід стягнути з відповідача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. В той же час витрати позивача на проведення експертизи не підтверджені належними доказами, а саме розрахунковими документами про оплату вартості експертизи, а тому не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved