Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із даним позовом, який обґрунтовувала тим, що в період з 7 жовтня 2001 року по 18 січня 2005 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , під час якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 3 березня 2005 року шлюб між сторонами було розірвано і дитина залишилася проживати із позивачкою. За заявою [PERSON] в 2004 році Маневицьким районним судом Волинської області був виданий виконавчий лист № 586/04 від 4 березня 2004 року про стягнення аліментів із [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття. Відповідач cплачував аліменти на утримання дочки, однак участі у вихованні не брав, додаткових витрат на дитину не ніс. На даний час стягнення аліментів із відповідача за виконавчим листом припинено у зв`язку із досягненням дочкою [INFO] повноліття. [PERSON] є студенткою 1-го курсу Національного університету «Острозька академія» денної форми навчання за рахунок коштів фізичних осіб, а саме - на умовах контракту, термін навчання з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року. Враховуючи, що на утримання дочки (навчання, харчування, придбання одягу, підручників) повнолітньої дочки необхідні значні кошти, яких позивачці не вистачає, дитина потребує матеріальної допомоги від батька, тому звернулася до суду з даним позовом. Просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з продовженням навчання, в розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з [INFO], але не більше ніж до досягнення 23 -х років чи припинення навчання. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із позовними вимогами, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що після ухвалення судового рішення про стягнення з нього аліментів, відразу подав відповідну заяву до бухгалтерії Маневицького РВ УМВС і в період з 2004 року по липень 2021 року ніяких дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів чи зменшення розміру аліментів, не вчиняв, а тому добросовісно виконував свій обов`язок по утриманню дитини. Після одруження у 2005 році з [PERSON] його витрати значно зросли, оскільки перебували на утриманні малолітні діти від другого шлюбу, однак не звертався до суду про зменшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] . В жовтні 2020 року він звільнився із роботи в Національній поліції України та оформив пенсію за вислугу років, яка є на даний час його єдиним доходом. У відзиві також зазначив, що визнає свій обов`язок щодо утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги і що він може надавати матеріальну допомогу, однак заперечує щодо стягнення ј частини від усіх видів доходу, оскільки ця позовна вимога є завищеною і необґрунтованою. А тому просив суд позов задовольнити частково і стягувати з нього аліменти на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, у розмірі 1/7 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з [INFO] і до досягнення нею 23 річного віку і/або завершення навчання, залежно яка подія настане швидше. В судовому засіданні позивачка підтримали позовні вимоги із наведених у позові підстав та просила задовольнити. Зазначила, що наполягає на стягненні ј частини від усіх видів доходу із [PERSON] на утриманні повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, оскільки дитина також хронічне захворювання, яке потребує лікування. Відповідач позовні вимоги визнав частково, просив суд стягувати із нього на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , яка продовжує навчання, у розмірі 1/7 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі звернення до суду - 5 липня 2021 року, і до досягнення 23 річного віку і/або завершення навчання, залежно яка подія настане швидше. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 7 жовтня 2001 року по 18 січня 2005 року, під час якого [INFO] в них народилася дочка [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та розірвання шлюбу (а.п. 7, 10). [INFO] [PERSON] досягла повноліття. Згідно договору № 46-П/2020 про надання освітніх послуг від 7 вересня 2020 року, укладеного між Національним університетом «Острозька академія» та [PERSON] (замовник) для [PERSON] (одержувач), загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання, незалежно від форм проведення аудиторних занять (офлайн/онлайн) становить 91 600 гривень. Замовник вносить оплату за перший рік навчання 100% вартості навчання за І-ий семестр після підписання контракту, але не пізніше 10 вересня 2020 року, 100% за ІІ семестр - до 01 лютого 2021 року. Оплата за наступні навчальні роки здійснюється посеместрово (двічі на рік до початку семестру) - не пізніше 01 вересня кожного року та не пізніше 01 лютого кожного року (а.п. 14, 15). Обставина, що спільна повнолітня дочка сторін продовжує навчання і на даний час у вказаному вище навчальному закладі на денній формі навчання на умовах контракту з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року стверджується довідкою №155, виданою Національним університетом «Острозька академія» (а.п. 13). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до норм статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання . Вказана норма закону розповсюджує обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв`язку з цим матеріальної допомоги. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі. Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У пункті 20 постанови Пленуму ВС України від 15.05.06 р. № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, законодавством передбачено, що батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який би дозволив їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей, а тому особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дитину. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначила, що відповідач має доходи, які вказують на можливість надавати дочці матеріальну допомогу. При цьому будь-яких доказів на підтвердження даного факту нею не надано. Не наведено також і інших мотивів, підтверджених належними доказами, які б дали можливість проаналізувати майновий стан сторін, інші обставини їх життя, що мають значення для справи, а також не обґрунтовано розмір витрат на оренду житла чи лікування доньки . Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, виходячи з інтересів повнолітньої дочки сторін, враховуючи надані докази щодо продовження нею навчання, а також беручи до уваги те, що відповідач не заперечував з приводу стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, а лише не погоджувався із їх розміром, зазначеним у позовних вимогах, який вважав необґрунтовано завищеним, суд приходить висновку про часткове задоволення позову та доцільність стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 5 липня 2021 року (дня звернення до суду з позовом) і до закінчення нею навчання, але не довше як до досягнення 23 років чи припинення навчання. Суд враховує, що при вирішенні даного спору не підлягає застосуванню частина друга ст. 182 СК України щодо мінімального розміру аліментів, оскільки вона стосується неповнолітніх дітей. Такий правовий висновок був висловлений також у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 569/8960/17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. ст. 199 - 201 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial