Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім неї, за зазначеною адресою зареєстровані її донька [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON], зять [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] При цьому відповідач у вищезазначеній квартирі більше року не проживає. Майна та особистих речей [PERSON] у квартирі немає. У зв'язку з реєстрацією відповідача вона змушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги, не може оформити субсидію. Теперішнє місце проживання відповідача, їй не відоме. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також зобов'язати відповідача не перешкоджати їй у здійсненні належних прав власника квартири та знятися з реєстрації. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити в повному обсязі, а також пояснили суду, що договірних відносин між позивачем та відповідачем з приводу найму вказаного житла не існує. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач та її представник у судовому засіданні не заперечували проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 25.06.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1410, право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.6, 8-11). На підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданого 24.02.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Комунарського районного управління юстиції м.Запоріжжя, встановлено, що 24.02.2005 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.5). Згідно довідки вих.№958 від 12.11.2014 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.36). На підставі акту, складеного представниками Міським комунальним підприємством «Основаніє», останніми було проведено обстеження квартири [ADDRESS] та зі слів сусідів встановлено, що [PERSON] за зазначеною адресою не проживає з 01 січня 2013 року, його особистих речей у квартирі немає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], яка є племінницею позивача, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], та є донькою позивача, кожний окремо, суду показали, що відповідач у спірній квартирі не проживає більше року, комунальні послуги не сплачує, його особистих речей у квартирі немає. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній більше року, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує право останнього як власника. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов'язання відповідача знятися з реєстрації за вказаною вище адресою, так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як задоволена основна вимога позивача, понесені нею і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial