Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що 10.11.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем в даній справі. Шлюб був зареєстрований виконавчим комітетом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області, актовий запис №81. Від даного шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з нею і проживатимуть з нею після розірвання шлюбу. Спору про поділ майна на даний час немає. Протягом останнього року вони припинили їхні стосунки і з того часу проживають окремо. Причиною розірвання їхніх відносин стало те, що вони втратили взаєморозуміння стосовно багатьох важливих питань щодо їхнього спільного проживання, також втратили взаємні почуття та повагу один до одного. За таких обставин примирення між ними уже неможливе, тому збереження даного шлюбу немає сенсу і не відповідає її інтересам. Нею не було подано до іншого суду позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Просить розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити. Показала, що більше року не живуть разом з відповідачем. Відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечував, що більше року разом не живуть. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 10 листопада 2001 року сторони уклали шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Мають дітей сина - [PERSON] , [INFO] , дочку - [PERSON] , що стверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 4,5). Відповідно до ст.112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а тому суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved