Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на ? квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивач вказує, що з 16 березня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2014 року шлюб між ними розірвано. За час подружнього життя сторонами за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач у спірну квартиру її не впускає, у зв'язку з чим вона змушена разом із неповнолітнім сином винаймати квартиру. Домовленості про добровільний розподіл майна, що є у спільній сумісній власності, між ними не досягнуто. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 11 липня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання на 31 липня 2018 року. Протокольною ухвалою суду від 20 вересня 2018 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 10 жовтня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2002 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2014 року. Як вбачається з договору купівлі-продажу серії ВАС № 213463 від 25 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 4-4068, [PERSON] купив в [PERSON] однокімнатну квартиру під [ADDRESS]. Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, квартира [ADDRESS] зареєстрована міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] і записана в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 12272 04 січня 2003 року. Тобто, майно набуте відповідачем у власність під-час спільного подружнього життя з [PERSON] Окрім того, встановлено, що у шлюбі в сторін народився син - [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 29 грудня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. З довідки від 27 червня 2018 року, виданої ДП «Авторитет Плюс» ПП «Східний масив», встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом з нею зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (син). Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки спірну квартиру [ADDRESS] було придбано в 2002 році, тому для визначення правового режиму придбаного майна у спорі підлягають до застосування норми Кодексу про шлюб і сім'ю від 20 червня 1969 року, який був чинний на час набуття сторонами спірного майна, оскільки Сімейний кодекс України від 10 січня 2002 року набрав чинності 01 січня 2004 року. Від-так, згідно ст. 22 КпШС майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Стосовно порядку поділу майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, застосуванню підлягають норми Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин з поділу такого майна. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тлумачення статті 22 КпШС (аналогічна змісту ст. 60 СК України) свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в Постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Отже, враховуючи те, що відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме - квартири [ADDRESS], а навпаки - позов визнано, судом встановлено, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки визнаються рівними. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], як на частку майна, нажитого подружжям за час шлюбу. Окрім того, враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову про поділ майна подружжя.

Outcome: approved