Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах. Позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами 31 грудня 2004 року зареєстровано шлюб Львівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, який розірвано15 липня 2008 року. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . 15 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір про здійснення батьківських прав та сплату аліментів на дитину, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л. Відповідно до вищевказаного договору відповідач зобов`язувався сплачувати щомісячно аліменти на утримання сина в розмірі 500 грн., але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, вищевказаних умов договору відповідач не виконав та у період з травня 2017 року по червень 2020 року борг становить 75 484,00 грн. крім того, пеня - 415 162,42 грн. та 3% річних - 3404,33 грн. На підставі вищевикладеного, просить задоволити позовні вимоги. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, однак від представника позивачки на адресу суду надійшла заява про слухання справи без їх участі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, свого відношення до позову не направив. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, відсутність відзиву на позовну заяву та згоду представника позивачки щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15 липня 2008 року шлюб між сторонами розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №310 від 15.07.2008 року. 15 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про здійснення батьківських прав, та сплату аліментів на дитину, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виконання цивільних прав та обов`язків, зокрема є договір. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ст. 525 ЦК України). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як визначено ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідач не виконав вимог вищевказаного договору, а тому заборгованість у період з травня 2017 року по червень 2020 року відповідно до поданого позивачкою розрахунку становить 75 484,00 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 415 162,42 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Позиція щодо розрахунку пені наведена у постанові Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові №333/6020/16 від 03 квітня 2019 року зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня їх фактичної сплати чи до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Також, відповідно до вищевказаної постанови Верховного суду, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Суд приймає до уваги поданий позивачкою розрахунок пені, так як такий відповідає вимогам Сімейного кодексу України та позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 333/6020/16 від 03 квітня 2019 року. Розрахунок проведений за кожним місячним платежем за весь час затримки сплати, помножений на кількість днів прострочення та помножений на 1 %. Зазначені результати складені у загальну суму, що становить 415 162,42 грн. Однак, із врахуванням положень ч. 1 ст. 196 СК України, того, що загальна сума боргу по сплаті аліментів становить 75484,00 грн., суд дійшов висновку, що в цій частині позов слід задоволити частково та стягнути із відповідача на користь позивачки пеню за невиконання аліментних зобов`язань за період з травня 2017 року по червень 2020 року у загальному розмірі 100 відсотків заборгованості , а саме у розмірі 75484,00 грн. Окрім цього, відповідно до ч.4 ст.196 СК України у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Враховуючи вищевикладене, з відповідача також слід стягнути три проценти річних із простроченої суми, що відповідно до поданого позивачкою розрахунку становить 3 404,33 грн. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved