Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій із урахуванням уточнень просила суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на її користь заборгованість за договорами позики від 25 10 2017 року та 08.06.2018 року в загальному розмірі 614\~336,00 грн., з яких: 153 584,00 грн. - сума позики; 153 584,00 грн. штраф; 307 168,00 грн. - 365% річних. В обґрунтування позову зазначила, що 08.06.2018 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 98 000,00 грн. що в якості еквівалента складала 3 770 доларів США 00 центів. Також зазначає, що 25.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 55\~584,00 грн. що в якості еквівалента складала 2081 доларів США 80 центів. 20.08.2019 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] був підписаний договір відступлення права вимоги за вищезазначеним договором позики. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги, проте по закінченню строків для виконання зобов`язань грошові кошти за договором позики не повернула. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату та час судового засідання, в судові засіданні, що були призначені на 13.01, 28.02, 10.03, 08.04, 22.05, 24.06, 28.07, 15.09, 22.10, 01.12.2020 року, 21.01.2021 року та 03 березня 2021 року, не з`явилася, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила подальший розгляд справи проводити без її участі. Відповідач [PERSON] в судові засідання також жодного разу не з`явився будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання, відзив на позовну заяву не надав. Представник позивача [PERSON] адвокат Ципліцький Д.О. подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його особистої участі, позовні вимоги підтримав, просив ухвалити заочне рішення у справі. Суд враховує вказану позицію та явку сторін та зазначає, що в даному випадку заочний розгляд справи є неможливим на підставі положень ч. 2 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи. Провадження у даній справі відкрито 21.11.2019 року, що свідчить про те, що на розгляді справа перебуває вже понад рік. Частиною 1 ст. 121 ЦПК України передбачено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачу [PERSON] було надано більш ніж достатньо часу для надання відзиву на позовну заяву та для належного захисту своїх прав у передбачений чинним ЦПК України способом. Численні неявки відповідача [PERSON] до суду та неподання відзиву на позовну заяву суд розцінює як небажання відповідача захищати свої права, що, в свою чергу, не може бути підставою для порушення розумних строків розгляду справи. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу без участі відповідача [PERSON] , який був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, за наявними у матеріалах судової справи документами. Суд, вивчивши матеріали справи та встановивши відповідні їм обставини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного. 08 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 98 000,00 грн. що в якості еквівалента складала 3 770 доларів США 00 центів. Відповідач зобов`язалася повернути позичені гроші до 28.06.2018 року. Позика була надана для особистих потреб позичальника. На підтвердження укладення даного договору позики [PERSON] додатково власноруч написала [PERSON] розписку про отримання 98 000,00 грн., що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. 25 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову позику в розмірі 55\~584,00 грн. що в якості еквівалента складала 2081 доларів США 80 центів. Відповідач зобов`язалася повернути позичені гроші до 01.11.2017 року. Позика була надана для особистих потреб позичальника. 20 серпня 2019 року між [PERSON] та первісним позикодавцем [PERSON] був підписаний договір відступлення права вимоги за вищезазначеним договором позики. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини між первісним і новим кредитором складаються з приводу такого об`єкта, як майнові права (право вимоги, що належить кредиторові), їх змістом є суб`єктивні права і обов`язки, передбачені договором та законом залежно від підстав заміни кредитора у зобов`язанні. Таким чином, відповідно до Договору відступлення права вимоги, до [PERSON] перейшли права щодо звернення до відповідача із вимогою про стягнення наданих за Договором позики грошових коштів. Відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги, проте свої зобов`язання із повернення боргу не виконала. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ст.\~207\~ЦК України\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо \~його \~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах,\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти за двома договорами позики у загальному розмірі 153 584,00 грн. були передані [PERSON] та прийняті нею ще до підписання договорів позики, про що зазначено в самих договорах. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження\~укладення договору\~позики та\~його умов\~може бути\~представлена розписка\~позичальника або\~інший документ,\~який посвідчує\~передання йому\~позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог\~ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк повернення коштів у договорі позики від 25 10 2017 року встановлено до 01.11.2017 року, у договорі позики від 08.06.2018 року - до 28.06.2018 року. Таким чином, зобов`язання за договорами позики є порушеними: - \~ \~ \~ \~за договором позики від 25 10 2017 року - з 01.11 2017 року; - \~ \~ \~ \~за договором позики від 06.08.2018 року - з 28.06.2018 року. Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Крім цього, судом встановлено, що на підставі договору поруки від 26.10.2017 та договору поруки від 09.06.2018 відповідач [PERSON] поручився перед кредиторами за зобов`язаннями [PERSON] , які виникли у останньої на підставі договорів позики від 25.10.2017 року та 09.06.2018 року. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно частині 2 цієї статті, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 25.10.2017 року та 08.06.2018 року в загальному розмірі 153 584,00 грн. Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони с вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Верховний Суд України в постанові від 28.01.2015 року по справі №6-230цс14 зазначив, що принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом Під час підписання договорів позики відповідач [PERSON] була згодна з усіма суттєвими умовами договорів та не мала жодних зауважень щодо їх змісту, підтвердженням чого є її особистий підпис на договорах та фактичне отримання нею визначених такими договорами сум грошових коштів. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пунктом 9.3 обох Договорів позики встановлено, що позичальник зобов`язаний сплатити штраф на користь позикодавця у розмірі у розмірі 100 процентів від суми позики, у разі порушення будь-якого зобов`язання. Таким чином, сума штрафу за двома договорами позики складає 153 584,00 грн. Суд дійшов висновку про необхідність стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] штраф за договорами позики від 25.10.2017 року та 08.06.2018 року в загальному розмірі 153 584,00 грн. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, (ч. 2 ст. 625 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів а отримання компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі №6-42цс11). У пункті 11 обох Договорів позики сторони погодили, що позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 відсотків річних від простроченої суми. Зазначеним пунктом договорів сторони збільшили розмір відсотків річних, передбачених ст. 625 ЦК України. Суд погоджується із розрахунком позивача, відповідно до яких розмір відсотків річних складає: - за договором позики від 25.10.2017 року 2081,80 дол. США * 365%/365*702 днів = 14614,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.10.2019 р. становить 363\~304 грн; - за договором позики від 08.06.2018 року - 3770 дол. США * 365%/365 *432 днів * 16286,40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.10.2019 р становить 404 879,90 грн. Загальна сума відсотків річних за двома договорами позики складає - 768 183,90 грн. Суд враховує позицію позивача про зменшення загального розміру суми відсотків річних до 307 168,00 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 307 168,00 грн. - 365% річних. Питання судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що позивачем за подачу позову було сплачено судовий збір у розмірі 6143,36 грн., що підтверджується наявним в матеріалах судової справи оригіналом квитанції. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин суд дійшов до висновку стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 3071,68 гривень з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: approved