Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Завод Київкомбікорм» про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що відповідач не виплатив заробітну плату за 4 місяці 2020 року а саме: за вересень, жовтень, листопад та грудень, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свої прав та інтересів. Сторони у судове засідання не викликалися. Відповідач не подав до суду відзив. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 01.09.2021 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. З 1 травня 2019 року по 31 грудня 2020 року [PERSON] працювала у відповідача, що підтверджується витягом з трудової книжки [PERSON] 30.12.2020 р. [PERSON] звернулась до відповідача з заявою про виплату невиплаченої заробітної плати за чотири місяці, а саме за вересень, жовтень, листопад та грудень 2020 р. Відповідач не відреагував на її звернення і заробітну плату не виплатив. З питання щодо порушеного права [PERSON] на отримання заробітної плати вона зверталась до головного управління Держпраці у Київській області, але відповідач не надав йому жодних документів, що підтверджується листом управління Держпраці від 10.02.2021 р. Оскільки відповідач не виплачує в добровільному порядку належну позивачу заробітну плату, [PERSON] звернулася до суду з вимогою про стягнення з нього невиплаченої заробітної плати . Згідно з наданим позивачем розрахунком відповідач не виплатив заробітну плату за 4 місяці 2020 року, за вересень 5208 грн., за жовтень 5706 грн.79 коп. (суми підтверджуються розрахунковими листками, виданими позивачу відповідачем), за листопад та грудень по 7301 грн. 19 коп. (розраховані позивачем виходячи з середньомісячної зарплати за рік, а саме за період з листопада 2019 р. по жовтень 2020 р. Загальний розмір нарахованої зарплати за цей період склав 108837,77 грн., поділивши цю суму на 12 місяців позивач отримала суму середньої зарплати в розмірі 9069,81 грн. За вирахуванням ПДФО та військового збору, отримала суму 7301,19 грн). Отже, загальна сума не виплаченої позивачу зарплати складає (5208,00+5706,79+7301,19+7301,129) 25517 грн. 17 коп. Таким чином, [PERSON] вважає, що з відповідача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі, що і стало приводом для звернення в суд. Причиною спору стало неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, що мало наслідком порушення прав та інтересів позивача. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України та іншими. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати, надані позивачем, таким чином, заборгованість по заробітній платі складається (без утримання податків й інших обов`язкових платежів): за вересень 5208 грн., за жовтень 5706 грн.79 коп., суми підтверджуються розрахунковими листками, виданими позивачу відповідачем; за листопад та грудень по 7301грн. 19 коп., розраховані позивачем виходячи з середньомісячної зарплати за рік, а саме за період з листопада 2019 р. по жовтень 2020 р., загальний розмір нарахованої зарплати за цей період склав 108837,77 грн., поділивши цю суму на 12 місяців отримала суму середньої зарплати в розмірі 9069,81 грн, за вирахуванням ПДФО та військового збору, отримала суму 7301,19 грн. Отже загальна сума не виплаченої позивачу зарплати складає (5208,00+5706,79+7301,19+7301,129) 25517 грн. 17 коп. Оскільки відповідачем не наданий розрахунок заборгованості, який би суперечив розрахунку позивача, він приймається судом. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на неподання відповідачем жодних належних та допустимих доказів на спростування підстав позову, суд вбачає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати у загальному розмірі 25517,17 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved