Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку від 03 листопада 2014 року. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] - батькові позивача та [PERSON] матері позивача належав житловий будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку. 17 лютого 2011 року [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть від 21.02.2011 року. Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшла ? частина вище вказаного житлового будинку, яка належала покійному та ? частина вказаного житлового будинку, яка належала дружині покійного на праві спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України. Згідно ст. 1261 ЦК України позивач та відповідачі є спадкоємцями першої черги спадкування за законом. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. На момент смерті батька [PERSON] в житловому будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку проживали та були зареєстровані позивач [PERSON], її дочка [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджено копією будинкової книги. Відповідач [PERSON] разом із спадкодавцем на момент його смерті не проживав та у житловому будинку не був зареєстрований. Заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк не подавав. Отже, він спадщину не прийняв. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а тому, позивач та відповідач [PERSON] успадкували по ? частки спадкового майна. При спробі оформити спадкові права, позивач виявила, що відповідач [PERSON] подарувала весь житловий будинок [PERSON] Таким чином зазначеними незаконними діями відповідач порушила законні права позивача на частку в спадковому майні. Враховуючи викладене, позивач вважає, що Договір дарування житлового будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку від 03.11.2014 року є такий, що порушує майнові права третіх осіб. На підставі викладеного, позивач просила визнати частково недійсним Договір дарування житлового будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку від 03.11.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], а саме: в частині ? частини житлового будинку. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у запереченні, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Окрім того, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто спрямованим на фактичне настання правових наслідків. Правочин має вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкові письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.. 205 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент його вчинення, за винятком правочинів, щодо яких потрібне нотаріальне посвідчення або державна реєстрація, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] - батькові позивача та [PERSON] матері позивача належав житловий будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку. 17 лютого 2011 року [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть від 21.02.2011 року(а.с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина вище вказаного житлового будинку, яка належала покійному. Інша ? частина вказаного житлового будинку належала дружині покійного на праві спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України. Згідно ст. 1261 ЦК України позивач та відповідачі є спадкоємцями першої черги спадкування за законом. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. На момент смерті батька [PERSON] в житловому будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку проживали та були зареєстровані позивач [PERSON], її дочка [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджено копією будинкової книги (а.с. 10-13), а також довідкою № 1230 від 29.05.2015 року, виданою ЖКП № 2 (а.с. 38). Відповідач [PERSON] разом із спадкодавцем на момент його смерті не проживав та у житловому будинку не був зареєстрований. Заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк не подавав. Отже, він спадщину не прийняв. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а тому, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] успадкували по ? частки спадкового майна. При спробі оформити спадкові права, позивач виявила, що відповідач [PERSON] подарувала весь житловий будинок [PERSON] згідно Договір дарування житлового будинку № 26 по вул. Стрельнікова в м. Луцьку від 03.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] Таким чином зазначеними незаконними діями [PERSON] порушила законні права [PERSON] на частку в спадковому майні. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи те, що згідно ст. 369 ЦК України [PERSON] як співвласник майна повинна бути повідомлена [PERSON] про відчуження спільного майна і у випадку згоди [PERSON] остання повинна була дати письмову згоду, яка мала б бути нотаріально посвідчена для вчинення такого правочину. Як встановлено, в судовому засіданні, [PERSON] такої згоди не давала. Таким чином, Договір дарування житлового будинку від 03.11.2014 року є такий, що порушує майнові права третіх осіб. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Разом з тим, ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність або відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Враховуючи сказане вище, суд прийшов до висновку, що [PERSON] при здійсненні даного правочину навмисно та цілеспрямовано ввела іншу сторону в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, а саме: приховала те, що вона не є єдиним власником будинку, чим ввела в оману і нотаріуса, і обдарованого. Крім того, укладення даного договору поставило [PERSON] у невигідне становище, позбавивши її житла, оскільки іншого вона не має. Згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Із цього випливає, що оспорюваний позивачем договір про дарування житлового будинку від 03 листопада 2014 року підлягає визнанню недійсним у звязку з його укладенням під впливом обману, що врегульовано положеннями статті 230 ЦК України. Оскільки у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору, то з відповідачів в користь держави слід стягнути 1\~156,00 грн.

Outcome: approved