Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей, про надання дозволу на тимчасовий виїзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону АТО) та за кордон, за межі України, без згоди та супроводу батька, в супроводі матері. В обґрунтування уточнених позовних вимог вказувала, що є матір'ю малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], батько дитини є відповідач - [PERSON]. 20 листопада 2014 року, у зв'язку з небезпечною ситуацією, що склалася у м. Довжанську (Свердловську), розташованого на тимчасово окупованій території України, позивач з сином змушені були залишити свій будинок, і виїхати до родичів в м. Харків. Відповідач відмовився виїжджати та залишився в м. Довжанськ (Свердловськ), де знаходиться і на цей час, стосунків з дитиною не підтримує, участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його розвитком, матеріальної допомоги на утримання не надає, син повністю знаходиться на утриманні матері, вона самостійно опікуюся про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний стан. Зазначала, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області, вона немає можливості разом із сином поїхати до свого місця мешкання у м. Довжанськ (Свердловськ) та відвідувати разом із сином своїх рідних, бо на виїзд неповнолітньої дитини потрібне письмове нотаріальне посвідчення згоди батька. Крім того, турбуючись про виховання та утримання дитини, позивач бажає виїхати за кордон для відпочинку і оздоровлення дитини. Однак не має такої можливості, оскільки відповідач категорично відмовився надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України. У зв'язку з наведеним просила суд надати їй дозвіл на неодноразовий тимчасовий в'їзд та виїзд в зону проведення антитерористичної операції на непідконтрольну територію України з неповнолітнім сином, [PERSON], [INFO], без згоди (дозволу) та супроводу батька, [PERSON], з 01.09.2017 року до завершення проведення антитеррористичної операції; просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття, а саме з 01.09.2017 року по 26.02.2031 року для чого надати дозвіл їй, або її офіційному представникові, без згоди батька дитини, оформлювати документи для тимчасового виїзду неповнолітнього сина за межі України до досягнення повноліття дитиною. Позивач в судове засідання не з'явилася, просила справу слухати за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, в заяві адресованій суду просить розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в заяві адресованій суду просить розглянути справу за його відсутності. Дослідивши надані до позову письмові докази, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Згідно ч.ч.2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом , кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 02 червня 2012 року виконавчим комітетом Комсомольської селищної ради міста Свердловська Луганської області, вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі від якого у них народився син - [PERSON], [INFO], який є неповнолітнім, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 09 березня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свердловського міського управління юстиції у Луганській області. Позовні вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ним. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141,157 СК України. Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Вивчаючи надані до позову докази, суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження незгоди та ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дітей за межі України та перетинання лінії розмежування на непідконтрольну України територію. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відмовляючи у задоволенні позову в цілому, суд також керувався і тим, що за змістом п.4 Правил рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни, періоду перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1 При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. З огляду на викладене суд, ухвалюючи рішення, позбавлений можливості задовольнити позов, оскільки позивач не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини у іноземній державі, також враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дітей за межі України до досягнення 16-річного віку без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, те що позивачем не надано належних доказів відмови батька в наданні дозволу у виїзді дітей за кордон, суд, розглядаючи позовні вимоги в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити.

Outcome: dismissed