Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. , в якому просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер - 3846868 від 03.11.2018 року, прийняте на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії та номер: 1583, видане 31.10.2018 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та витребувати майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] , шляхом передачі законному власнику [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] . Позов мотивує тим, 21 січня 2008 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики із забезпеченням його виконання іпотекою. Предметом іпотеки виступала квартира за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та визнано право власності на вказану квартиру. В подальшому, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.05.2011 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено та скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 року по справі № 2-3563/10, в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на вказану квартиру відмовлено. Разом з цим, [PERSON] на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 року по справі № 2-3563/10 незаконно оформив право власності на належну [PERSON] квартиру, яку відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.10.2018 отримала у власність [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.02.2020 року власником спірної квартири являється [PERSON] тобто право на користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] . в [PERSON] обмежено. Посилається, що відповідач [PERSON] отримала майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , у спадщину на підставі заповіту. Таким чином, оскільки рішення Мукачівського міськрайонного суду 04.10.2010 року по справі № 2-3563/10, на підставі якого відбулося відчуження спірної квартири скасоване в судовому порядку, то Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.10.2018 видане з порушенням чинного законодавства та підлягає скасуванню. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 06 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, подали заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутності, позов підтримали і просили його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволені відмовити, оскільки такий є необґрунтований та безпідставний. 04.08.2020 року представник відповідача подав відзив, в якому зазначили, що згідно матеріалів спадкової справи спадкодавець [PERSON] вказану квартиру придбав згідно договору купівлі-продажу 12.05.2017 року у громадянина [PERSON] . При цьому на момент укладення договору купівлі-продажу вказана квартира на праві власності належала [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах копіями спадкової справи, а саме свідоцтво про право власності, серії [NUMBER] . Таким чином твердження позивачв про те, що [PERSON] отримала майно, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] у спадщину на підставі заповіту, тобто безпідставно. Крім того, позивач неодноразово вже зверталась до суду з аналогічними позовами, предметом яких була квартира за адресою: [ADDRESS] , однак дані позови ухвалами суду були залишені без розгляду. Враховуючи вказане просив в задоволенні позову відмовити. Крім того, подав заяву про застосування строку позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. 26 серпня 2020 року представник позивача подала відповідь на відзив в якому зазначила, що заперечення відповідача є необґрунтованими. Зазначає, що рішенням апеляційного суду від 18.05.2011 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено та скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду, яким було визнано право власності за [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] має всі права відносно права власності на спірну квартиру. Заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.02.2020 року власником спірної квартири за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON] . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1583, виданий 31.10.2018 року, видавник : Ришкович О.В. приватний нотаріус мукачівського міського нотаріального округу ( а.с.7). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статті 1217 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, до спадкоємця [PERSON] , як правонаступника після смерті [PERSON] , перейшли (успадкувалися) майнові права на спірну квартиру, які належали померлому на підставі договору купівлі продажу, що підтверджується свідоцтвом про права на спадщину за заповітом від 31.10.2018 року та договором купівлі-продажу від 12.05.2017 року ( а.с. 78-79,81-82). Таким чином зазначене спростовує посилання позивача в позові про незаконність набуття права власності [PERSON] на квартиру. Також відповідно до витягу про реєстрацію права власності від 02.10.2007 року, квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору міни від 11.09.2007 року належала [PERSON] ( а.с. 9). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задоволено та визнано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ( а.с. 10-11). В подальшому рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.05.2011 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено та скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 року по справі №2-3563/10, в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на вказану квартиру відмовлено ( а.с. 12-15). Звертаючись до суду з позовом, позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер -3846868 від 03.11.2018 року, прийняте на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії та номер: 1583, видане 31.10.2018 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та витребувати майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] . Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності. Статтею 387 та частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №2/1522/12876/11 (провадження №61-7307ск18)). Розглядаючи аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження 61-47178ск18) дійшов наступного правового висновку: «у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetitionofclaims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна. Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, суд дійшов висновку, що витребування на користь позивача з володіння відповідача спірної квартири, становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів товариства є більш важливими, ніж дотримання права спадкоємця [PERSON] , яка набула майнові права на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності за заповітом, яке не визнано судом недійсним. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги, а саме скасування рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень та витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними від вимоги про визнання недійсним відповідно правового акту на підставі якого відбулась державна реєстрація, тому в їх задоволенні слід відмовити. Стосовно тверджень представника відповідача про пропуск позивачем строків для звернення до суду варто вказати, що позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Між тим, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed