Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що перебувала у шлюбі з відповідачем, під час якого народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідач життям дитини не цікавиться, не підтримує з ним стосунків, не зустрічається, не бере участі у вихованні дитини. Син знаходиться на її утриманні та мешкає разом з нею. У січні 2020 року вона купила путівки собі та синові до Австрії (м. Відень, готель «Шеффер Алея»), а також до Польщі. Вона спробувала знайти відповідача, щоб отримати у нього дозвіл на виїзд дитини за кордон, але не знайшла. Метою поїздки є оздоровлення дитини, розширення її кругозору, отримання знань про інші країни, народи, культури, вдосконалення іноземних мов. Просила суд дозволити тимчасовий виїзд за кордон до Австрії, м. Відень, [PERSON] , [INFO] , без письмового дозволу його батька у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , строком з 03.07.2020 року до 13.08.2020 року та до Польщі, м. Варшава, Люблін, Пулаві , Казиміж Дольний , Войцехов строком з 20.03.2020 року до 29.03.2020 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та визнав позовні вимоги, відзиву на позовну заяву не подав. В судове засідання представник Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області Швець Г.І. не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, підтримала позов. 04.06.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без доволу батька до Польщі в період з 20.03.2020 року до 29.03.2020 року. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 09.11.2017 року. [PERSON] та [PERSON] , перебували в шлюбі в період з 11.02.2006 року по 29.01.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 11.02.2006 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 29.01.2009 року. [PERSON] навчається у 7 класі Сєвєродонецької гуманітарно-естетичної гімназії Сєвєродонецької міської ради Луганської області з 02.09.2013 року, при цьому батько [PERSON] навчанням сина не цікавиться, що підтверджується довідкою Сєвєродонецької гуманітарно-естетичної гімназії Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 10.02.2020 року №14. [PERSON] мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується копією акту обстеження житлово-побутових умов проживання здобувачів освіти від 10.02.2020 року. На період з 01.08.2020 року по 11.08.2020 року [PERSON] забронювала проживання у готелі « AllYouNeed Hotel Vienna4 » на 2 особи, що підтверджується копією електронного листа бронювання №2463.672.730. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини підтримуються Європейським судом з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР. Таким чином, рішення компетентних органів в усіх питаннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В позовній заяві [PERSON] просить дозволити тимчасовий виїзд за кордон до Австрії, м. Відень, [PERSON] , [INFO] , без письмового дозволу його батька у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , строком з 03.07.2020 року до [INFO] . Необхідність надання дозволу на виїзд дитини на територію Австрії обґрунтована потребою оздоровлення дитини, розширення її кругозору, отримання знань про інші країни, народи, культури, вдосконалення іноземних мов. Суд відзначає, що доводи позивача щодо необхідності виїзду її неповнолітнього сина за кордон є переконливими та такими, що відповідають найкращим інтересам дитини. Проте щодо строку виїзду неповнолітнього [PERSON] до Австрії у м. Відень суд відзначає, що не вбачає підстав для надання дозволу в період з 03.07.2020 року до 13.08.2020 року, про який просить позивач. Суд виходить з того, що готель у м. Відні заброньований на період з 01.08.2020 року по 10.08.2020 року, необхідність надання дозволу на виїзд дитини до Австрії на період, який не охоплений часом бронювання готелю, нічим не обґрунтований. Позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що яку мету має перебування дитини в Австрії в м. Відень в період з 03.07.2020 року до 01.08.2020 року, не надано доказів забезпечення дитини житлом в цей період. За таких обставин суд вважає можливим дозволити тимчасовий виїзд за кордон до Австрії, м. Відень, [PERSON] , [INFO] , без письмового дозволу його батька у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , строком з 28.07.2020 року до 13.08.2020 року з урахуванням часу необхідного, щоб добратись до місця перебування та повернутись в Україну. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17. Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд враховує визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України та положеннями ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору у сумі 420,40 грн., сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 50% у сумі 420,40 грн., у зв`язку з їх документальним підтвердженням.

Outcome: partial