Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Заваллівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , яка постійно проживала та на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] . Після її смерті залишились наступні спадкоємці: [PERSON] , який помер [INFO] , його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] , їхній син [PERSON] , який помер [INFO] , інших спадкоємців немає. Крім того в [PERSON] була дочка, мати [PERSON] [PERSON] котра не встигла оформити спадок та померла в 2004 році. [PERSON] звернулась в нотаріальну контору та 17.05.2019 року отримала відмову у зв`язку із тим що 1/2 частина вказаного житлового будинку по [ADDRESS] успадкував дядько [PERSON] , крім того в справі є ще одна спадкоємниця, її сестра [PERSON] . За життя з дядьком [PERSON] був укладений договір, та в селищній раді була оформлена розписка про передачу грошових коштів з її сторони в сумі 1000 доларів США, а з його сторони він був зобов`язаний переоформити Ѕ частину житлового будинку після оформлення відповідних документів. Розписка була датована 15.02.2011 року, складена в присутності працівника селищної ради [PERSON] . Сестра [PERSON] написала власноруч заяву про відмову від предмету спадщини, зокрема будинку по [ADDRESS] . Постановою від 17.05.2019 року №142_/02-31 їй відмовлено в праві на отримання спадщини у зв`язку із наявністю інших спадкоємців. Просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] , який належить померлій [PERSON] [INFO] , визнати за [PERSON] право власності у порядку купівлі продажу 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] , який належить померлому [PERSON] [INFO] . Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю та просять його задовольнити. Представник відповідача Заваллівської селищної ради, Гайворонського району, Кіровоградської області в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву в якій зазначив, що просить розглянути справу у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 238/1998 до майна померлої [INFO] [PERSON] , матеріали спадкової справи № 212/2012 до майна померлого [INFO] [PERSON] , суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 01.08.1997 року було зроблено відповідний актовий запис №41, що вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 238/1998 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 9-13, 16). [INFO] року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] та 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній, наявність та чинність вказаного заповіту підтверджується його оригіналом, який знаходиться в досліджених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 238/1998 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі 12.01.1998 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Крім позивача спадщину прийняв [PERSON] син померлої [PERSON] шляхом подачі 04.09.1998 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину не прийняла та подала до Гайворонської державної нотаріальної контори 27.03.1998 року заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с. 7), яка нею не відкликана. [PERSON] , донька померлої [PERSON] спадщину не прийняла та померла в 2004 році, що не заперечується сторонами. Інших спадкоємців першої черги судом не встановлено та до нотаріальної контори не звертались, що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 238/1998 до майна померлої [INFO] [PERSON] [PERSON] син померлої [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку будинку за адресою [ADDRESS] , що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 238/1998 до майна померлої [INFO] [PERSON] та [INFO] (а.с. 5). Постановою № 142/02-31 від 17 травня 2019 року державний нотаріус Гайворонської районної державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця у зв`язку з наявністю інших спадкоємців (а.с. 8). Дані правовідносини регулюються ЦК України 1963 року, оскільки [PERSON] померла до 1 січня 2004 року та була прийнята спадщина. Про це роз`яснено у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», а саме, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 [INFO] . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Статтею 524 ЦК УРСР, яким регулюються спірні правовідносини, передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім`я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов`язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім`я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Відповідно до ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину по заповіту після смерті [PERSON] , однак просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] . Позивачем не доведено того, що вона відноситься до кола спадкоємців за законом у розумінні ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР. Тому, твердження позивача про те, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] , правового значення для вирішення питання про визнання права власності у порядку спадкування за законом не має. Крім того позивачем не надано жодних доказів того, що 1/2 частина будинку за адресою [ADDRESS] , на яку просить визнати право власності позивач належала померлій [PERSON] , а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. Стосовно позовної вимоги про визнання за [PERSON] право власності у порядку купівлі продажу 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] , який належить померлому [PERSON] [INFO] , суд дійшов слідуючого. Судом встановлено, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку будинку за адресою [ADDRESS] , що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 238/1998 до майна померлої [INFO] [PERSON] . З копії наданої суду розписки вбачається, що позивач передала грошові кошти в сумі 1000 доларів США, а [PERSON] їх отримав та був зобов`язаний продати Ѕ частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] , після оформлення відповідних документів. Розписка датована 15.02.2011 року та складена в присутності працівника селищної ради [PERSON] (а.с. 6), оригінал розписки суду наданий не був. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 5). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 ЦК України). За змістом частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (стороною). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до частини другої статті 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1 та 3 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Обов`язок доказування і подання доказів відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України покладено на сторони щодо обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд установив, що надана копія розписки не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умом договору відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України. Копія долученої до матеріалів справи розписки (а.с. 6), яка не завірена позивачем, не містять повну інформації про особу покупця, а також інші істотні умови договору купівлі-продажу будинку, зокрема характеристики цього майна. Доказів звернення позивача до [PERSON] з приводу нотаріального укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, та його відмови від укладення договору чи неявки до нотаріальної контори на вимогу позивача, не надано. Крім того позивачем не надано жодних доказів того, що 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] на яку просить визнати право власності позивач належала померлому [INFO] [PERSON] . Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання за нею право власності у порядку купівлі продажу Ѕ частини будинку за адресою [ADDRESS] , який належав померлому [INFO] [PERSON] , а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати

Outcome: dismissed