Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком № 4 по вулиці Незалежності у смт. Володимирівка Волноваського району Донецької області, шляхом її вселення до вказаного будинку та зобовязання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні ним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та відповідачу належить по ? частині вказаного житлового будинку, на підставі рішення Волноваського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2008 року, яке зареєстровано у Волноваському бюро технічної інвентаризації 16.02.2010 року, номер запису 1579 в книзі 11. Проте, у цьому будинку проживає та користується ним лише відповідач та його дружина. Відповідач чинить їй перешкоди у доступі до будинку, не дає можливості користуватися ним та проживати. З приводу чого вона зверталася до Волноваського РО, надсилала відповідачу письмову вимогу. Свою відмову у її вселенні та наданні вільного користування належною їй часткою у цьому майні відповідач мотивує тим, що вона має інше житло, а її вселення було призведено раніше на підставі рішення Волноваського районного суду, тому її вселення має відбуватися за участі виконавчої служби Волноваського районного управління юстиції. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовних вимог не визнали, посилаючись на те, що підстави для вселення позивача відсутні, оскільки рішенням Волноваського районного суду від 23 жовтня 2008 року позивач була вселена у будинок, рішення суду було виконано ( повинно виконуватися примусово органами виконавчої служби). Між ними склалися неприязні стосунки, що унеможливлює проживання за однією адресую. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні у справі письмові докази, надавши їм належну оцінку, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 2\~статті 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється\~\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України, кожна особа\~\~має\~\~право в порядку,\~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~статті 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~статті 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу З Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 року та технічного паспорту на домоволодіння, наданого Волноваським бюро технічної інвентаризації, вбачається, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності ? частина будинку 4 по вул. Незалежності в смт. Володимирівка Волноваського району Донецької області, з надвірними будівлями ( а.с.58). Сторонами не заперечувалася та обставина, що відповідачу належить також ? частина будинку за вказаною адресую. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зі змісту частини 1 статті 316, частини 1 статті 317, частин 1-3 статті 319 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власним має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вказує на те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірного житлового будинку. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З пояснень сторін вбачається, що згоди про порядок користування зазначеним житловим будинком між ними не досягнуто. Судом також встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у вільному доступі та користуванні вказаним житловим будинком, оскільки в судовому засіданні 08 лютого 2016 року відповідач визнав, що перешкоджає позивачу у користуванні належною їй частиною будинку та не допускає її до будинку, що також підтверджується наданими ними письмовими доказами, а саме листом відповідача від 13.11.2013 року, з якого вбачається, що на звернення позивача безпосередньо до відповідача із вимогою не перешкоджати у реалізації належного їй права власності та допустити до належного їй житла, відповідач відмовився від добровільного вирішення спору та ставить питання про викуп у позивача її частки, Актом від 17.06.2015 року за участі депутата Володимирівської селищної ради, згідно до якого відповідач відмовився впустити для проживання до будинку позивача, надати позивачу дублікат ключів від вхідної двері до будинку, відмовився від узгодження з позивачем дати та часу для заміни замку на вхідній двері, також позицією відповідача, висловленою у наявних у справі письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивача ( а.с.19, 50, 65). Суд визнає усі зазначені документи, зокрема Акт від 17.06.2015 року, складений за участю депутата Володимирівської селищної ради, є належними та достатніми доказами на підтвердження обставин, зазначених позивачем як підстави позову, оскільки відповідач у судовому засіданні визнав їх достовірність та обставини, які у них зазначені. Саме ці обставини обумовили повторне звернення до суду з новим позовом про усунення перешкод у користуванні житлом у період 2013 літо 2015 року. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд вважає вимоги позивача доведеними. Відповідачем не спростовано того, що ним не чиняться перешкоди позивачу у користуванні спірним житловим будинком та підстави для її вселення відсутні, належних та допустимих доказів в підтвердження їй заперечень проти позову не надано. Доводи відповідача та його представника про наявність судового рішення, яке набрало законної сили, між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а відтак і підстав для закриття провадження у даній справі за пунктом 2 частини 1 статті 205 Цивільного процесуального кодексу України, є необґрунтованими, оскільки ці позови не є тотожними. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Волноваського районного суду від 23 жовтня 2008 року по цивільній справі № 2-2146 (2008) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю (вселення) позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано право власності [PERSON] на ? частину спірного житлового будинку ( без поділу в натурі), її вселення до будинку № 4 по вул. Незалежності у смт. Володимирівка Волноваського району, зобовязано [PERSON] не чинити перешкод у користуванні цією власністю та передати їй ключі від вхідної двері будинку (а.с.14, 62-63). Рішенням Волноваського районного суду від 05 грудня 2011 року по цивільній справі № 22ц/0591/463/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області 25 червня 2012 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені, домоволодіння розділено в натурі, позивачу виділене в натурі частина домоволодіння, яка складає 48/100 ідеальних часток, у зрівняння часток у спільній власності з відповідача стягнуто 3562 грн., на сторони покладено обовязок з переобладнання будинку для ізолювання належних їм часток (а.с.22-24). При зверненні [PERSON] у 2015 році до суду про усунення перешкод і вселення, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач з 2013 по літо 2015 року перешкоджає користуватися належною їй на праві власності ? частиною будинку, яка виділена їй у натурі та ставить питання про усунення перешкод у користуванні цією часткою та її вселення. Такі обставини свідчать про те, що період та підстави в даному позові інші, тому відсутні підставі для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України, а позивач не позбавлений права повторного звернення до суду з аналогічними вимогами з врахуванням характеру спірних правовідносин з приводу реалізації позивачкою в будь-який момент свого законного права на нерухоме майно, зокрема користування належним їй житлом. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України у своєму рішенні № 6-1133цс15 від 21 жовтня 2015 року, щодо права заінтересованої особи на повторне звернення до суду за вирішенням спору, а саме: позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору,\~\~тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Наявність інших судових рішень, що стосуються зобовязань сторін щодо відокремлення належних їм часток, не мають ніякого правового значення при вирішенні даного спору. За таких обставин суд вважає, що порушені права позивачки підлягають захисту, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, а саме витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 243,60, за надання правової допомоги 1100 грн. (600грн.+ 500 грн.) (а.с.17, 74). На підставі викладеного,

Outcome: approved