Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину. В позові зазначено, що 05 вересня 2012 року, в період часу з 09 години 00 хвилин до 11 години 30 хвилин, з метою з'ясування відносин з приводу повернення боргу за договором позики, [PERSON] зустрівся із [PERSON] в с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області, після чого на автомобілі ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], який перебував у володінні [PERSON], та під його керуванням разом проїхали до сливового саду, розташованого з південної сторони с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області. В подальшому, на вказаній території між [PERSON] і [PERSON] виник конфлікт, в ході якого [PERSON] умисно наніс [PERSON] п'ять ударів ножем в область грудної клітки, внаслідок чого наступила смерть останнього. Крім того, 05 вересня 2012 року, приблизно в період часу з 11 годин 37 хвилин до 13 годин 35 хвилин, перебуваючи на території сливового саду, розташованого з південної сторони с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області, після умисного вбивства [PERSON], у [PERSON] виник умисел на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який [PERSON], діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав із автомобіля ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], мобільний телефон «Самсунг» моделі «duos lite GTE 2152» з двома сім-картами операторів мобільного зв'язку «Київстар» та «МТС», що належав [PERSON] та ключі запалювання від цього автомобіля. За даним фактом було порушено кримінальне провадження і вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2013 року відповідача визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2013 року вирок Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2013 року змінено; перекваліфіковано дії [PERSON] з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, [PERSON] визначено остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі; в іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін. Внаслідок скоєного злочину позивачу було завдано матеріальну шкоду в розмірі 6612 гривень 42 копійок, залишився не відшкодований борг в розмірі 14000 гривень 00 копійок, а також завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 500000 гривень. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 6612 гривень 42 копійок, не відшкодований борг в розмірі 14000 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 500000 гривень. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ч. 6 ст. 76 ЦПК України через адміністрацію місця утримання відповідача, однак, будь-які письмові пояснення не надав, лише зазначив, що заперечень не має, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд вважає, що відповідач був повідомлений належним чином, визнає його неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв позивача та її представника про слухання справи за їх відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як встановлено в судовому засіданні, 05 вересня 2012 року, в період часу з 09 години 00 хвилин до 11 години 30 хвилин, з метою з'ясування відносин з приводу повернення боргу за договором позики, [PERSON] зустрівся із [PERSON] в с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області, після чого на автомобілі ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], який перебував у володінні [PERSON], та під його керуванням разом проїхали до сливового саду, розташованого з південної сторони с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області. В той же день, приблизно в період часу з 11 годин 37 хвилин до 13 годин 35 хвилин, перебуваючи на території сливового саду, розташованого з південної сторони с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області, в ході конфлікту між [PERSON] і [PERSON] з приводу повернення боргу, останній, маючи намір на протиправне заподіяння смерті іншій людині, умисно наніс [PERSON] п'ять ударів ножем в область шиї та грудної клітки, заподіявши йому проникаюче поранення в області шиї ліворуч із ушкодженням стравоходу, три поранення грудної клітини, що проникають у плевральну й черевну порожнини, з уламковим переломом правої ключиці, ушкодженням серцевої сорочки, розсіченням нижньої полої вени, ушкодженням діафрагми й правої частки печінки, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, а також сліпе поранення грудної клітини ліворуч, що не проникає у плевральну порожнину та кваліфікується як легке тілесне ушкодження з короткотривалим розладом здоров'я. Смерть [PERSON] наступила миттєво від отриманих поранень у грудну клітку зліва з пораненням серцевої сорочки та нижньої полої вени. Крім того, 05 вересня 2012 року, приблизно в період часу з 11 годин 37 хвилин до 13 годин 35 хвилин, перебуваючи на території сливового саду, розташованого з південної сторони с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області, після умисного вбивства [PERSON], у [PERSON] виник умисел на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який [PERSON], діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав із автомобіля ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], мобільний телефон «Самсунг» моделі «duos lite GTE 2152» з двома сім-картами операторів мобільного зв'язку «Київстар» та «МТС», що належав [PERSON], вартістю 270 гривень 00 копійок, та ключі запалювання від автомобіля ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], які не представляють матеріальної цінності, заподіявши потерпілому майнової шкоди на зазначену суму. Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2013 року вирок Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2013 року змінено; перекваліфіковано дії [PERSON] з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, [PERSON] визначено остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі; в іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін. Зазначений вирок набрав чинності 25 грудня 2013 року. Згідно постанови від 10 листопада 2012 року позивач була визнана потерпілою по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON], в зв'язку з тим, що в результаті вбивства її рідного брата [PERSON] їй було заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 09 листопада 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] помер [INFO] року, про що 09 листопада 2012 року складено відповідний актовий запис № 253. Згідно копій товарного чеку від 06 листопада 2012 року та наданої на його підтвердження довідки, позивачем було витрачено на придбання труни, хреста, ритуальної атрибутики, вінків та стрічок для поховання померлого [PERSON] суму в розмірі 1435 гривень 00 копійок. Згідно копії накладної від 06 листопада 2012 року, позивачем було витрачено на придбання костюму, сорочки, спідньої білизни, черевиків, хустинок, покривала та рушника для поховання померлого [PERSON] суму в розмірі 1280 гривень 00 копійок. Згідно копій накладних від 06 листопада 2012 року та наданої на їх підтвердження довідки, позивачем було витрачено на придбання продуктів харчування, напоїв, посуду, миючих засобів, салфеток та рушників для поминального обіду після поховання померлого [PERSON] суму в розмірі 2351 гривня 20 копійок. Згідно копії накладної від 06 листопада 2012 року, позивачем було витрачено на придбання гомілок для поховання померлого [PERSON] суму в розмірі 276 гривень 00 копійок. Таким чином, вбачається, що позивачем було надано докази на підтвердження заподіяної їй внаслідок смерті її рідного брата [PERSON] та організації його поховання матеріальної шкоди. Разом з цим, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної їй внаслідок неправомірних дій відповідача матеріальної шкоди, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму понесених позивачем витрат на поховання померлого [PERSON], яка складається із витрат на придбання труни, хреста, ритуальної атрибутики, вінків, стрічок, костюму, сорочки, спідньої білизни, черевиків, хустинок, покривала, рушника та гомілок для поховання померлого, продуктів харчування, напоїв, посуду, миючих засобів, салфеток та рушників для поминального обіду після поховання померлого [PERSON], на загальну суму в розмірі 5342 гривні 20 копійок. В іншій частині понесені позивачем витрати, пов'язані з організацією поховання померлого [PERSON], стягненню з відповідача не підлягають, оскільки в наданих на підтвердження сум понесених позивачем витрат документах взагалі відсутні дані щодо будь-яких інших витрат, взагалі не зазначено, що позивачем було придбано ще щось для поховання померлого [PERSON], окрім того, що вже було зазначено в наданих документах. При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на те, що під час підрахування витрат на поховання нею по накладній № 12 було помилково вказано 1108 гривень 50 копійок, тобто на 270 гривень 00 копійок менше, ніж фактично було витрачено, оскільки ані позивачем, ані її представником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Так, в матеріалах справи наявна копія накладної № 12 від 06 листопада 2012 року та наданої на її підтвердження довідки, згідно яких позивачем було витрачено на придбання продуктів харчування, напоїв, посуду та миючих засобів для поминального обіду після поховання померлого [PERSON] суму в розмірі 1108 гривень 50 копійок. А будь-які інші докази на підтвердження понесення позивачем витрат більшому розмірі, ніж вище було зазначено, в матеріалах справи відсутні. Також не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача й сума не відшкодованого боргу в розмірі 14000 гривень 00 копійок, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, в грудні 2007 року померлим [PERSON] було укладено договір поруки № 07/2007/3352Фпкп з ВАТ КБ «Надра», відповідно до якого він взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням [PERSON] за кредитним договором. Тобто, між померлим [PERSON] та відповідачем у грудні 2007 року дійсно склалися правовідносини як між боржником та поручителем. Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що в квітні 2012 року між померлим [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 14000 гривень 00 копійок, отримання відповідачем від померлого такої суми грошей і невиконання в подальшому ним цього грошового зобов'язання, ані позивачем, ані її представником суду не надано. Відсутній й такі докази і в матеріалах справи. Разом із цим суд не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що гроші були передані на підставі усної домовленості між померлим [PERSON] та відповідачем, який під час розгляду кримінального провадження визнав, що позичив у померлого суму в розмірі 14000 гривень, борг не віддав, що й стало причиною вбивства, і доказів повернення боргу не надав. Такі посилання позивача є безпідставними, необґрунтованими та не підтвердженими жодними належними і допустимими доказами. При цьому суд враховує, що положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Однак, жодних доказів на підтвердження укладення договору позики в письмовому виді, як того вимагає чинне цивільне законодавство, під час судового розгляду встановлено не було. На підтвердження цих обставин свідчить й ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2013 року, якою дії [PERSON] було перекваліфіковано з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України, та зазначено, що наявність корисливих спонукань у обвинуваченого не підтверджується жодним доказом, а тому у нього був відсутній корисний умисел на вчинення злочину. Тому по суті такі посилання позивача є припущеннями, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 5342 гривні 20 копійок та моральної шкоди в розмірі 100000 гривень 00 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1053 гривні 42 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial