Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, яку мотивувала тим, що вона, разом з відповідачем у справі [PERSON] та [PERSON] є співвласником будинку за № 52-А по вул. Володимирській м. Ковеля, відповідно вона проживає в квартирі за № 2, а відповідачка у квартирі за № 1. Під час виготовлення технічної документації з землеустрою вона дізналась, що відповідачка у справі без її згоди приватизувала земельну ділянку. Оскільки будь-яких погоджень вона не надавала, відтак, вона не має можливості доїхати транспортним засобом до своїх господарських будівель та споруд. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Таким чином земельною ділянкою яка розташована для обслуговування будинку за № 52-А по вул. Володимирській вони мають користуватись за спільною згодою, однак [PERSON] здійснила приватизацію земельної ділянки та порушила її право на спільне користування загальною ділянкою. Окрім того, земельна ділянка надається пропорційно площі житлового приміщення. Оскільки площа її квартири становить 35.1 кв.м., а площа квартири відповідачки 33,5 кв.м. на даний час площа вільної ділянки є значно меншою чим приватизованої [PERSON] Свої вимоги позивачка обґрунтовує положеннями ст.ст. 42, 89, 155 ЗК України. Таким чином, державний акт на право приватної власності на землю виданий [PERSON] вона вважає недійсним. На її неодноразові усні звернення до відповідача у справі, Ковельської міської ради, надати копію оскаржуваного рішення, їй було відмовлено у звязку з тим, що вона не є власником земельної ділянки. Таким чином виникла необхідність зобовязати відповідача надати оскаржуване рішення. Вважає, що нею не пропущений термін звернення до суду, оскільки про порушення свого права вона дізналась нещодавно. Просить: 1) визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю серії I- ВЛ № 019372 для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Володимирській, 52-А/1 м. Ковеля, виданий на ім'я [PERSON], за реєстраційним номером 1486; 2) визнати недійсним рішення Ковельської міської ради від 12.04.2001 року № 24/11; 3) зобовязати Ковельську міську раду подати рішення від 12.04.2001 року № 24/11 про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити з викладених підстав. Позивач пояснила, що у 2001 році відповідач придбала частину будинку та відразу стала проводити добудови до нього, порушуючи їх права. Приватизувала земельну ділянку з порушенням їх прав, через що її покійна мати судилася з відповідачкою, але суди приймали рішення не в їх користь. Про оскаржуване рішення міської ради і про приватизацію земельної ділянки [PERSON] їй стало відомо, приблизно у 2002 році, коли повернулася додому з тривалого лікування. До цього часу їх спірні питання не вирішені, а тому вона із сімєю не має проїзду до своєї території. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та просить відмовити у задоволенні позову через його безпідставність та збігом строків позовної давності. Разом з тим покладається на мотиви такої позиції, які викладені її представником у поданій суду письмовій заяві. Представник відповідача до суду не зявилася, подала суду заяву такого змісту: інформує суд про те, що справа за позовом [PERSON] до Ковельської міської ради, за участю третьої особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання недійсним рішення Ковельської міської ради № 211 від 12.04.2001 року в частині передачі безоплатно у власність земельної ділянки гр. [PERSON] була предметом розгляду Ковельського міськрайонного суду, в подальшому апеляційного суду Волинської області та Верховного суду України. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 01 березня 2002 року позов задоволено, постановлено визнати незаконним рішення Ковельської міської ради № 211 від 12.04.2001 року в частині передачі безоплатно у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 442 кв.м. по вулиці Володимирській, 52-А в м. Ковелі. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 05 серпня 2002 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Верховного суду України від 07 лютого 2003 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] на рішення апеляційного суду Волинської області відмовлено. Також інформує суд про те, що у 2011 році Ковельським міськрайонним судом Волинської області розглянуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення дій, що порушують право позивача. Рішення Ковельського міськрайонного суду від 19 липня 2011 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 вересня 2011 року рішення в даній справі залишено без змін. Предмет розгляду у даній справі має також безпосереднє, хоча і непряме відношення до справи, провадження по якій відкрито, зокрема, в розумінні строку позовної давності щодо вимоги про скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку. Суд, зважаючи на позицію сторін та осіб, які приймають участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що рішенням Ковельського міського суду від 01 березня 2002 року задоволено позов [PERSON] до Ковельської міської ради, третя особа на стороні відповідача [PERSON], про визнання недійсним рішення міської ради № 24/11 від 12.04.2001 року. Постановлено визнати незаконним рішення Ковельської міської ради № 24/11 від 12.04.2001 року в частині безоплатної передачі в приватну власність громадянці [PERSON] земельної ділянки площею 442 кв.м. по вул. Володимирській, 52-А, в м. Ковелі, та з відповідача на користь позивача стягнуто 200 грн. витрат на надання юридичної допомоги і 8,50 грн. сплаченого державного мита, а всього 208,50 грн. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Волинської області від 5 серпня 2002 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права. Однак, Верховний Суд України не встановив порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому колегія суддів відмовила в задоволенні касаційної скарги. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд оцінює, що наведеними вище судовими рішеннями було встановлено законність винесеного Ковельською міською радою рішення № 24/11 від 12.04.2001 року про передачу [PERSON]Є у приватну власність земельної ділянки, та одночасно визнано правомірним набуття у власність [PERSON] земельної ділянки площею 442 кв.м. по вул. Володимирська, 52-А в м. Ковелі, а тому, виходячи з положень ст. 61 ЦПК України, такі обставини доказуванню не підлягають. Також, у 2011 році Ковельським міськрайонним судом Волинської області розглянуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення дій, що порушують право позивача, а саме щодо розміщення відповідачем на приватизованій земельній ділянці надвірної вбиральні. Рішення Ковельського міськрайонного суду від 19 липня 2011 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 вересня 2011 року рішення в даній справі залишено без змін. Суд оцінює, що у 2011 році [PERSON] достовірно знала про те, що земельна ділянка [PERSON] приватизована, тому її твердження у поданому позові про те, що факт приватизації їй став відомий нещодавно, не відповідає дійсності, чого сама позивачка не заперечила під час розгляду справи, вказавши, що їй відомо було про приватизацію вже у 2002 році, у звязку з чим є підстави для розгляду питання щодо застосування строків позовної давності, як про це просить відповідач. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). З матеріалів справи убачається, що відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). На переконання суду, доводи позивача є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом неодноразових досліджень судами різних інстанцій, які надали їм юридичну оцінку. Разом з тим, згідно протоколу № 28 виїзного засідання узгоджувальної комісії щодо вирішення земельної спорів від 23.06.2015 року за зверненням [PERSON], було рекомендовано балансоутримувачу РЖКП-2 виготовити технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, в якій передбачити загальний проїзд шириною 3.5 м. для будинку № 54 та [ADDRESS]. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] через його безпідставність та у звязку з пропуском строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed