Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу легкового автомобіля, стягнення 1/2 частини вартості автомобіля. Позовні вимоги позивачами вмотивовано тим, що 21.05.2016 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON]. уклали шлюб. Після укладення шлюбу проживали у батьків позивачки за адресою [ADDRESS] На весілля гостями було подаровано подружжю грошові кошти на суму 8000 доларів США, із них 6000 доларів США витратили на придбання автомобіля марки «Citroen Jumpy» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] реєстраційний [NUMBER]. 07.06.2016 року позивачка та відповідач [PERSON]. домовилися із сусідкою [PERSON] про придбання у неї вказаного автомобіля за обумовлену ціну - 6000 доларів США. Відповідачка [PERSON] володіла та мала право розпорядження та продажу автомобіля на підставі довіреності яка була їй надана власником - [PERSON] 11.10.2015 року строком на три роки, посвідчена приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу, зареєстрована в реєстрі за №3247. 07.06.2016 року позивачка та відповідач [PERSON]. особисто передали [PERSON] грошові кошти в сумі еквівалентно 2000 доларів США. Цього ж дня [PERSON] передала подружжю [PERSON] автомобіль у розпорядження. Решту суми - 4000 доларів США через два дні [PERSON] передала [PERSON] На початку серпня 2016 року відносини між позивачкою та відповідачем [PERSON]. погіршилися, в кінці серпня відповідач залишив сім'ю та переїхав проживати до своїх батьків в с. Нанково забравши автомобіль, який подружжя придбало за спільні кошти. Згодом позивачці стало відомо, що відповідач [PERSON]. із його двоюрідним братом [PERSON]. зареєстрували автомобіль на ім'я [PERSON]., проте фактично автомобілем користується та розпоряджається відповідач [PERSON]. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 26.04.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON]. розірвано. Дітей від шлюбу не народилося. Після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище на дівоче - [PERSON]. Позивачка просить ухвалити рішення про визнання дійсним та укладеним 07.06.2016 року договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Citroen Jumpy» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] ,реєстраційний [NUMBER] між [PERSON], [PERSON]. як покупців та [PERSON] як продавця, стягнути із [PERSON]. на її користь 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 77700 гривень. В судове засідання 06.11.2018 року позивачка [PERSON]., її представник [PERSON] не з'явилися. Представником позивачки [PERSON] до суду подано заяву про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд задоволити позов. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 06.11.2018 року не з'явилася, належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду. В судовому засіданні 20.11.2017 року пояснила, що являється односельчанкою позивачки. На час одруження [PERSON] та [PERSON] вона володіла та мала право розпорядження та продажу автомобіля на підставі довіреності, яка була їй надана власником - [PERSON] 11.10.2015 року строком на три роки, посвідчена приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу, зареєстрована в реєстрі за №3247. Після укладення позивачкою шлюбу із [PERSON]. подружжя вирішило придбати у неї автомобіль марки «Citroen Jumpy» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] реєстраційний [NUMBER]. 07.06.2016 року позивачка та відповідач [PERSON]. домовилися із нею про придбання у неї вказаного автомобіля за 6000 доларів США. 07.06.2016 року позивачка та відповідач [PERSON]. особисто передали [PERSON] грошові кошти в сумі еквівалентно 2000 доларів США. Цього дня вона передала подружжю [PERSON] автомобіль у розпорядження. Решту суми - 4000 доларів США через два дні їй особисто передала [PERSON] Оскільки у подружжя не було коштів на оформлення договору купівлі - продажу автомобіля, не було можливості його оформляти. Відповідач [PERSON]. заперечив щодо задоволення позову. Суду пояснив, що із позивачкою уклав шлюб 21.05.2016 року. Твердження позивачки про те, що їм на весілля подарували грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, з яких 6000 доларів США вони витратили на придбання автомобіля марки «Citroen Jumpy» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] реєстраційний [NUMBER] є надуманим, оскільки весілля було проведено за його особисті кошти. Основну частину подарованих на весілля грошей вони із позивачкою вклали на ремонт будинку батьків позивачки, де вони проживали після укладення шлюбу. Гроші, що залишились витратили на придбання продуктів харчування, одягу. Зазначив, що не є власником автомобіля марки «Citroen Jumpy», не користується ним, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], останній зареєстрував право власності на автомобіль. Відповідач [PERSON]. просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, розгляд справи у провести в його відсутності. Представник відповідача [PERSON]. - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача [PERSON]., просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у поясненнях. В обгрунтування заперечень зазначила про те, що укладений 07.06.2016 року договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Citroen Jumpy» 2003 року випуску між позивачкою, відповідачем [PERSON]. та [PERSON] як продавця не може визнаний судом дійсним, оскільки до даного договору не застосовуються вимоги про його обов'язкове нотаріальне посвідчення (він не може бути визнаний нікчемним), момент вчинення такого правочинів пов'язується з державною реєстрацією права, тому він не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Таким чином, [PERSON] не мала правових підстав для продажу спірного автомобіля від власного імені, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання укладеним договору між сторонами. Сума коштів, заявлена [PERSON] ([PERSON]) у розмірі 6000 доларів США, яку ніби-то, отримала [PERSON] від [PERSON] та [PERSON]. доводиться виключно свідченнями самої відповідачки [PERSON], проте не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] є близькою сусідкою та знайомою позивачки, тому може бути необ'єктивною по відношенню до відповідача [PERSON]. Разом з тим, як заявляє позивачка у позові та підтверджує [PERSON] у розписці, яка додана до матеріалів справи обумовлена сума коштів передавалася у два етапи: 2000 доларів США із участю відповідача [PERSON]., решта суми в 4000 доларів США позивачка особисто передавала [PERSON] До матеріалів справи додано договір купівлі - продажу №2144\\2016\\144873 від 22.10.2016 року, укладеного ТСЦ 2144 на користь [PERSON] автомобіля марки «CITROEN JUMPY» 2003 року випуску. Згідно даного договору купівлі продажу транспортного засобу продавцем є [PERSON], в інтересах якого на підставі доручення виступає [PERSON], а покупцем - [PERSON]. Отже, зібрані у справі докази повністю спростовують пояснення третьої особи - [PERSON] З договору вбачається, що вартість автомобіля на момент продажу, 22 жовтня 2016 року, складала 23000 (двадцять три тисячі гривень) грн., що спростовується доводами позивачки, яка зазначила, що у червні 2016 року вона особисто передала [PERSON] за спірний автомобіль 6000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 155 400 грн. ( сто п'ятдесят п'ять тисяч чотириста гривень). Представник відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, не подав до суду жодних заяв. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явився подав письмові пояснення на позов. Суду пояснив, що 11.10.2015 року уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу автомобіля марки «CITROEN JUMPY» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] ,реєстраційний [NUMBER] про що було видано [PERSON] довіреність на право розпорядження та відчуження даного автомобіля, посвідчену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. [PERSON] сплатила обумовлено сторонами суму вартості автомобіля. Вказане доручення було оформлено [PERSON], оскільки на момент купівлі автомобілю [PERSON] не мала достатніх коштів для оформлення договору купівлі-продажу автомобіля. 11.10.2015 року [PERSON] передав автомобіль та реєстраційні документи [PERSON] В кінці 2016 року до [PERSON] приїхав [PERSON]. з проханням зробити нове доручення щодо розпоряджання автомобілем на нього, оскільки він придбав автомобіль у [PERSON], має намір зареєструвати право власності на транспортний засіб. Просив розглянути справу у його відсутності, врахувати подані ним пояснення. Розгляд справи проведено у відсутності сторін, відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані сторонами письмові докази суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В судовому засіданні встановлено, що 21.05.2016 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON]. уклали шлюб. Після укладення шлюбу проживали у батьків позивачки за адресою [ADDRESS] Після одруження подружжя [PERSON]. та [PERSON] вирішили придбати автомобіль у відповідачки [PERSON]. Відповідачка [PERSON] визнала в судовому засіданні позов, ствердивши, що 07.06.2016 року позивачка та відповідач [PERSON]. домовилися із нею про придбання у неї автомобіля марки «CITROEN JUMPY» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], оскільки мала довіреність на право розпорядження та відчуження даного автомобіля, посвідчену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. , зареєстрована в реєстрі за №3247, яка була їй надана власником - [PERSON] 11.10.2015 року строком на три роки, за обумовлену ціну - 6000 доларів США 07.06.2016 року відповідачка [PERSON] передала подружжю [PERSON] автомобіль марки «Citroen Jumpy». Відповідно до положень ст.368 ЦК України та ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно статті 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Загальний порядок укладання договорів визначений Цивільним кодексом України. Разом з тим, правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою про зняття машин з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. З урахуванням положень статей 16 та 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. З урахуванням положень статей 16 та 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором і отримання довіреності не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб. У відповідності до ч.3 ст.244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Таким чином, [PERSON] не мала правових підстав для продажу спірного автомобіля від власного імені, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову про визнання укладеним договору купівлі - продажу між сторонами. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався між [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] відповідно до закону. За договором купівлі-продажу від 22.10.2016 року укладеного між [PERSON], уповноваженою особою власника [PERSON] та [PERSON]. автомобіль марки «CITROEN JUMPY» 2003 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] реєстраційний [NUMBER]. зареєстрований за [PERSON]. Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed