Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з [PERSON] та стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу (заробітку) на її користь на утримання сина, [PERSON], [INFO]. Позов мотивує тим, що з 25.10.2003 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторони фактично припинились, разом не проживають з жовтня 2012 року, спільне господарство не ведеться, шлюб носить лише формальний характер. Але оскільки дитина проживає з позивачем і знаходиться на її повному утриманні, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву (вх. № 1769 від 17.01.2014 року) про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, підтвердивши обставини, зазначені в позовній заяві (а.с. 15). У судове засідання відповідач не з`явився, надав заяву (вх. № 1770 від 17.01.2014 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі, який заявляє позивач не заперечує (а.с. 16). Дослідивши матеріали справи, враховуючи підтримання позовної заяви позивачем та визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Новенською селищної радою м. Кіровограда, 25.10.2003 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 59. Прізвище після одруження чоловіка: [PERSON], дружини: [PERSON]. Зазначене підтверджується свідоцтвом про одруження, серії [NUMBER] від 25.10.2003 року (а.с. 7). Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, не ведуть спільне господарство, між собою втратили порозуміння, мають різні характери і погляди на життя, примирення не бажають. Дані обставини свідчать про неможливість примирення подружжя та збереження сім'ї. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], актовий запис за № 68, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] (а.с. 6), який проживає з позивачем та знаходиться на її забезпеченні. Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. За змістом статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. Згідно частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідності до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За вказаних обставин, враховуючи, що сімейні стосунки між подружжям не склалися, як зазначено в позові, через різні погляди на сімейне життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, намірів зберегти сім'ю у сторін немає, суд вважає встановленим, що за зазначених вище обставин збереження сім'ї буде суперечити інтересам сторін у справі. Шлюб сторін існує формально і може бути розірваний. Статтею 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав малолітньої чи неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленністю між ними (частина 1 статті 181 Сімейного кодексу України). Частиною 1 статті 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати, тощо) не повинні порушувати її права. При цьому, розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у статті 182 Сімейного кодексу України. Договір має бути укладено письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із ним, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Домовленість між батьками щодо утримання дитини відсутня. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку(доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В силу статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, при цьому суд враховує, що дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Крім того, за частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом з'ясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. У відповідності пункту 1 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць. За приписом частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому на підставі статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір, оскільки підстави щодо звільнення відповідача від сплати судового збору відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved