Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Управління МВС України в Рівненській області, Сектору медичного забезпечення УМВС України в Рівненській області, третя особа на стороні відповідача [PERSON], у якому просила: визнати незаконними дії відповідача - Сектора медичного забезпечення Управління МВС України в Рівненській області щодо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани за наказом УМВС України в Рівненській області від 08/06.12.2011, проведення раптової перевірки засідання ЛКК 23 грудня 2011року лікарні (з поліклінікою), видачі розпорядження від 23 грудня 2011 року за №73; визнати незаконними та скасувати накази Управління МВС України в Рівненській області від 25 січня 2012 року за №80 та від 25 січня 2012 року за №15о/с, поновити на посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період з 11 квітня 2000 року працювала в Управлінні МВС України в Рівненській області заступником начальника лікарні (з поліклінікою) по поліклінічному розділу роботи при УМВС України в Рівненській області. Наказом Управління МВС України в Рівненській області від 08 червня 2011 року за №1378 їй оголошено догану за невиконання наказу УМВС України в Рівненській області від 11 січня 2011 року №16, однак відповідно до п.1.5 Інструкції про порядок проведення диспансеризації в лікувально-профілактичних закладах МВС України на неї - заступника начальника лікарні (з поліклінікою) по поліклінічному розділу не покладалось безпосереднє керівництво диспансеризацією, як і не покладалась організація та контроль за ходом диспансеризації. Безпосереднє керівництво диспансеризацією здійснюється начальником терапевтичних відділень поліклінік, а організація та контроль за ходом диспансеризації здійснюється начальником поліклініки (начальником здоров пункту). Наказом УМВС України в Рівненській області від 11.01.2011 №16 на неї за посадою також не покладалося жодних обов'язків щодо проведення щорічного профілактичного медичного, періодичного психіатричного та обов'язкового наркологічного оглядів співробітників УМВС України в Рівненській області. Відтак, вважає, що наказ Управління МВС України в Рівненській області від 08 червня 2011 року за №1378 про оголошення їй догани є безпідставним. Наказами Управління МВС України в Рівненській області від 25 січня 2012 року №80 «Про застосування дисциплінарного стягнення» її звільнено з роботи за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення слугував акт перевірки, проведеної за розпорядженням виконуючого обов'язки завідувача сектору медичного забезпечення УМВС [PERSON] від 23 грудня 2011 року за №73. При цьому, [PERSON] працював на цій посаді лише три місяці, а до того був її безпосереднім керівником й протягом спільної роботи з його сторони не було жодних зауважень по роботі ЛКК чи пропозицій по удосконаленню роботи. Вважає, що дана перевірка проводилася упереджено й саме з метою її подальшого звільнення з роботи, оскільки перевірка проводилася раптово, про що зазначено в самому акті перевірки від 23 грудня 2011 року, а розпорядження про необхідність перевірки та склад комісії видавалося в день перевірки. Члени комісії, котрі 23 грудня 2011року перевіряли роботу ЛКК, а отже експертизу тимчасової непрацездатності, ніколи не працювали на ЛКК та не мають категорії з організації охорони здоров'я. В склад комісії входила лікар невропатолог [PERSON], котра перебувала у підпорядкуванні позивачки. Зазначена в акті перевірці лікар статистик [PERSON] не була присутня під час проведення перевірки. Жодним нормативним актом МОЗ України не передбачено проведення раптових перевірок ЛКК без відповідної на це причини. При цьому, ніхто не має права втручатися в роботу ЛКК та впливати певним чином на рішення, котрі можуть прийняти лише члени лікарської комісії. Натомість, саме перевіркою зірвано роботу ЛКК 23.12.2012 року та позбавлено можливості належним чином працювати. Під час перевірки ЛКК [PERSON] особисто забрав амбулаторні картки хворих повідомивши, що комісія буде шукати недоліки. Акт вилучення амбулаторних карток хворих не було оформлено та не надано жодної розписки про їх вилучення. Амбулаторні картки хворих було повернуто лише 27 грудня 2012 року. За таких обставин, комісія ЛКК не змогла оформити належним чином протокол засідання ЛКК й зафіксувати висновки ЛКК в амбулаторних картках та журналі ЛКК з корекцією та рекомендаціями щодо лікування. Залучення в разі необхідності до роботи ЛКК лікарів поліклініки погоджено з помічником начальника УМВС з медичного забезпечення [PERSON] та тимчасово виконуючим обов'язки помічника [PERSON]. Крім того, Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затверджене наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189, не забороняє залучення інших фахівців до роботи ЛКК ( пункт 5.1.15). Зауваження по амбулаторних картках хворих є не суттєві. Зазначені в акті порушення не відповідають дійсним обставинам справи та надумані некомпетентною комісією, котра не мала правових підстав для втручання в роботу ЛКК під час проведення засідання. При цьому, впродовж 11 років роботи головою ЛКК до неї претензій з боку керівництва не було. Окрім того, відповідачами грубо порушено порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності. Так, раптова перевірка роботи ЛКК проводилася за розпорядженням та під головуванням завідувача СМЗ [PERSON] 23 грудня 2012 року й саме цього дня йому було відомо про виявлені порушення, однак доповідна записка [PERSON] начальнику УМВС України в Рівненській області від 20 січня 2012 року надходить лише 25 січня 2012 року. Саме в день надходження доповідної записки, тобто 25 січня 2012 року, видаються наказами від 25 січня 2012 року за №80 та за №15о/с, за якими позивачку звільнено з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України, за підписом начальника Управління МВС України в Рівненській області Лазутко В.І. При цьому, у преамбулі наказу від 25 січня 2012 року за №80 мова йде про перевірку роботи ЛКК 16 грудня 2011 року, а в акті перевірки «зафіксовано порушення начальником лікарні (з поліклінікою)», однак звільненню підлягає заступник начальника лікарні. Однією із причин звільнення з роботи зазначено порушення вимог наказу МВС України від 29.01.2004 №851 «Про порядок звільнення від службових обов'язків через тимчасову непрацездатність», однак Листом Департаменту медичного забезпечення та реабілітації МВС України №55/1-472 від 16.04.2009 повідомлено сектори медичного забезпечення УМВС в областях про припинення його використання в практичній діяльності. Відповідачами порушено вимоги ст.149 КЗпП України, оскільки відсутня будь-яка шкода (не встановлено факти безпідставної видачі лікарняних листів, що призвело до неправомірних виплат коштів) та залишено поза увагою попередня робота позивача: наказом УМВС від 10.12.2009 за №563 її нагороджено Почесною грамотою УМВС в Рівненській області за вагомий внесок у розвиток плідної взаємодії з органами внутрішніх справ України, а 16 лютого 2011 року атестаційною комісією при Департаменті медзабезпечення та реабілітації МВС України вдруге підтверджена вища категорія з організації і управління охороною здоров'я (наказ по ДМЗ та УМВС України №2 від 16.01.2011). Впродовж 2011 року її фотопортрет було розміщено на стенді УМВС «Наша гордість» (наказ УМВС від 10.12.2010 за №1038). Таким чином, у відповідачів не було підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, а неприязні відносини та упереджене ставлення по відношенню до позивачки розпочалося 03 листопада 2006 року, коли батько [PERSON] - [PERSON], без офіційних повноважень та з метою подальшого звільнення її з роботи, влаштував раптову перевірку диспансеризації поліклініки та надав негативні висновки. Разом з тим, за висновком проведеного службового розслідування факти безвідповідального відношення до виконання позивачкою своїх службових обов'язків не знайшли свого об'єктивного підтвердження. Як тільки [PERSON] став виконуючим обов'язки завідувача СМЗ, він без попередження, більш того, раптово проводить перевірку диспансеризації 14 листопада 2011 року, як наслідок - оголошення догани. З актом перевірки позивачку ніхто не знайомив, а про догану їй стало відомо 14 грудня 2011року. Вже 23 грудня 2011 року проводиться раптова перевірка ЛКК, за результатами якої відбулося звільнення з роботи за принизливою статтею. За вищезазначених обставин, зі сторони відповідачів їй завдано моральну шкоду, яка виразилася у незаконному звільненні за ганебною статтею - п.3 ст.40 КзпП України, чим принижено її ділову репутацію. Протиправні дії відповідачів привели до таких негативних наслідків: сором, приниження, відчай, душевний біль, погіршення стану здоров'я; втрата душевної рівноваги, спокою, постійне перебування в напрузі, втрата життєвих перспектив, погіршення відносин з оточуючими; дискомфортний стан, викликаний неможливістю продовжувати активну життєву позицію тощо. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та додатково повідомили суду, що відповідачем - Управлінням МВС України в Рівненській області порушено вимоги ст. 149 КЗпП України, оскільки письмові пояснення від позивачки повинен був зажадати власник або уповноважений ним орган - Лазутко В.І., однак цього не було зроблено. При цьому, накази про звільнення з роботи видані у день надходження доповідної записки [PERSON], що є підтвердженням того, що письмові пояснення від позивачки не відбиралися. Підтвердженням упередженого відношення до позивачки є також безпідставне заниження [PERSON] розмірів щомісячних премій, належних їй за період з червня 2012року по січень 2012 року включно. Так, за умови якщо у червні, липні та серпні 2011року премія виплачувалася їй в розмірі 35 відсотків від заробітної плати, то у вересні 2011 року премія [PERSON] виплачена у розмірі 25 відсотків, у жовтні, листопаді та грудні 2011року всього по 5 відсотків, а у січні 2012року - премія позивачці взагалі не нараховувалася та не виплачувалася, з жодним наказом про зменшення або позбавлення премії [PERSON] ніхто не знайомив. Разом з тим, за розпорядженням т.в.о. завідувача сектору СМЗ [PERSON] від 13.12.2011 за №72 в грудні місяці 2011 року збільшено розмір премії її підлеглим, в тому числі лікарю - невропатологу [PERSON], котра була залучена як член комісії по перевірці роботи ЛКК, - з 30 до 35 відсотків, а члену ЛКК лікарю-хірургу [PERSON] розмір премії збільшено з 20 до 40 відсотків, тобто на 20 відсотків. Виплата премії у січні 2013року. згідно розпорядження завідувача СМЗ УМВС [PERSON] від 19.01.2012 №3, позивачці взагалі не передбачена, однак лікарям - членам ЛКК: [PERSON] та [PERSON], котрі запізнилися на засідання ЛКК 23.12.2011 року та, на думку комісії під головуванням [PERSON], допустили ряд порушень під час заповнення амбулаторних карток, запропонований розмір премії - 20 відсотків не було зменшено навіть на відсоток. Лікарю-статистику [PERSON], котра була секретарем комісії та складала акт раптової перевірки ЛКК,- розмір премій у січні 2012 року визначено у максимальному розмірі - 50 відсотків, розмір премії лікаря-невропатолога [PERSON] у січні 2012 року становив 35 відсотків від заробітної плати. У судовому засіданні 11 червня 2014 року позивачка відмовилася від позовної вимоги про визнання незаконними дії відповідача - Сектора медичного забезпечення Управління МВС України в Рівненській області щодо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани за наказом УМВС України в Рівненській області від 08/06.12.2011 та надала суду розрахунок розміру середньомісячного заробітку, який необхідно виплатити за час вимушеного прогулу. Представники відповідача Управління МВС України в Рівненській області (надалі УМВС) у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та надали суду письмові заперечення, у яких зазначили, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин. При цьому, вимоги позивача про визнання незаконними дій Сектора медичного забезпечення Управління МВС України в Рівненській області (надалі СМЗ УМВС) щодо проведення раптової перевірки засідання ЛКК 23.12.2011 та щодо видання розпорядження від 23.11.2011 за №73, визнання незаконними накази Управління МВС України в Рівненській області від 25 січня 2012 року за №80 «Про застосування дисциплінарного стягнення» та за №15о/с й скасування їх, заявлено вперше в даному позові 23.07.2013. Вважають, що дії СМЗ УМВС щодо проведення раптової перевірки засідання ЛКК 23.12.2011 та щодо видання розпорядження від 23.11.2011 №73 є повністю такими, що відповідають ст.19 Конституції України, а саме вчиненні на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зокрема, перевірка організована та проведена в межах компетенції та відповідно до наданих повноважень керівником СМЗ УМВС, наслідки перевірки належним чином задокументовані та представленні на розгляд власника, тобто начальника УМВС. Відповідно до пункту 3.6. посадової інструкції завідувача СМЗ УМВС України в Рівненській області [PERSON] від 04.01.2012 він має право видавати розпорядження, а відповідно до пункту 3.13 приймати рішення щодо діяльності закладу в межах своєї компетенції. Заявляючи позовну вимогу щодо визнання дій СМЗ УМВС незаконним, позивачем обрано не передбачений законом спосіб захисту прав. При звільненні позивачки була дотримана процедура звільнення. Саме доповідною запискою від 20.01.2012 за №6/36 безпосередній керівник позивача, начальник СМЗ УМВС Якимець В,В. доповів начальнику УМВС про вчинення позивачкою дисциплінарного проступку. Акт про результати перевірки було складено та зареєстровано 26.12.2011 за №6/626. На підставі викладеного УМВС України стверджує, що датою виявлення проступку, слід вважати його фіксування, а саме належним чином оформлений Акт за результатами перевірки, а датою виявлення власником, тобто начальником УМВС є 20.01.2012, коли результати перевірки були доведені керівництву УМВС, а тому не пропущено місячний термін для застосування дисциплінарного стягнення, визначений ст.148 КЗпП України. Під систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків відповідач УМВС розуміє неодноразове (тобто два і більше разів) здійснення цих вчинків. Умовою звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є факт повторного здійснення працівником протиправної винної дії після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. 08.12.2011 наказом УМВС №1378 позивачу оголошено догану, яка діяла на момент прийняття рішення про звільнення позивача з роботи. 25.01.2012 УМВС видано наказ №15 о/с, яким звільнено позивача з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення та видання цього наказу став наказ УМВС від 25.01.2012 №80 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Таким чином, виконуючи вимоги ст.ст.40, 147, 149 КЗпП України, УМВС застосовано до позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, а наказом по особовому складу реалізовано оглядовий наказ про застосування стягнення у вигляді звільнення та фактично звільнено позивача із займаної посади. У трудовій книжці позивачки здійснено лише один запис про звільнення на підставі наказу по особовому складу. Також, позивачем необґрунтовано суть моральних втрат (страждань), їх грошовий вираз, а також причинний зв'язок між моральними втратами та неправомірними діями УМВС. Вважають, що оскільки позивачем не доведено факту протиправності дій УМВС, то відповідно відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. За наведених підстав просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову за пропуском строків звернення до суду. Свідок [PERSON] посвідчив суду, що до виходу на пенсію працював начальником відділу охорони здоров'я в Рівненській області. Мав відношення до лікарні (з поліклінікою) при УМВС, а також до ЛКК в межах наданої компетенції. Склад ЛКК визначався відповідно до Положення про ЛКК: видавався наказ (до 2011року), а пізніше - розпорядження. Дублерів для заміни членів ЛКК передбачено не було. На час хвороби або відрядження члена ЛКК голова ЛКК мала право задіювати до роботи ЛКК будь-якого фахівця необхідного фаху, тобто здійснити заміну. Якщо лікар - член ЛКК йшов у відпустку на заяві зазначалося хто його буде заміняти. Відповідно до відомчих наказів перевірка діяльності ЛКК здійснювалася відповідно керівництвом, але за умови, якщо надходили скарги від працівників органів внутрішніх справ, членів їх сімей, інвалідів тощо. Перевіркою діяльності ЛКК мало право займатися обласне управління Міністерства соціального захисту України з питання видачі та гарантованості листків непрацездатності. Вони завідомо (за тиждень) повідомляли про необхідність такої перевірки, за результатами якої вносили припис або повідомляли керівника про виявлені порушення. Начальник сектору [PERSON] в роботу ЛКК не міг просто так втручатись. У його практиці такого не було. Він не пам'ятає, щоб такі перевірки були передбачені нормативними документами. Особисто він таких позачергових, раптових перевірок не здійснював, тому що свою діяльність ЛКК здійснювала відповідно до Положення та графіків (засідань ЛКК). Нічим не передбачено пряме втручання в роботу ЛКК, але керівник міг прийти й просто побути присутнім. До роботи ЛКК і до [PERSON] у нього претензій не було. Вчасно були видані графіки диспансеризації, профогляди проводились. Члени ЛКК - це не посада, такі обов'язки вводилися додатково до функціональних обов'язків. Скарг на роботу ЛКК та пропозицій по покращенню її роботи від начальника сектору [PERSON] не надходило. Чи мав право начальник сектора [PERSON] видавати розпорядження про проведення перевірки свідок не знає, однак йому здається, що нічим таке не передбачено. Суд, заслухавши доводи сторін, показання свідка [PERSON], оцінивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача - в Управлінні МВС України в Рівненській області заступником начальника лікарні (з поліклінікою) з 11 квітня 2000 року, а наказами Управління МВС України в Рівненській області від 25 січня 2012 року за №80 та за №15о/с звільнена з роботи за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Як зазначено в наказі Управління МВС України в Рівненській області від 25 січня 2012 року за №80, однією із підстав для звільнення позивачки з роботи слугували матеріали перевірки роботи ЛКК, яка відбулася 23 грудня 2011 року. Дослідженням наданих сторонами доказів встановлено, що перевірка роботи ЛКК проводилася відповідно до розпорядження завідувача сектору медичного забезпечення від 23 грудня 2011року за №73 Про перевірку роботи ЛКК поліклініки лікарні (з поліклінікою) при УМВС за 11 місяців 2011року. З матеріалів перевірки, зокрема, з Акту перевірки роботи ЛКК поліклініки лікарні (з поліклінікою) при УМВС України в Рівненській області від 26 грудня 2013року вбачається, що на виконання вищезазначеного розпорядження проводилася раптова перевірка роботи ЛКК, однак всього лише за 23 грудня 2011року. У зв'язку з наведеним суд прийшов до висновку, що 23 грудня 2011року відповідачем була проведена раптова перевірка роботи ЛКК, яка при цьому проводилася під час засідання ЛКК, в той час як перевірці мала підлягати робота ЛКК за 11 місяців роботи 2011року. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади (до яких відносяться відповідачі) та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Разом з тим, відповідачі не надали суду доказів правомірності дій під час видання розпорядження 23.12.2011 за №73 та проведення раптової перевірки роботи ЛКК, що фактично призвело до втручання комісії по перевірці в роботу членів комісії ЛКК 23.12.2011, мало місце незаконне вилучення медичних документів без оформлення акту їх вилучення. В той же час, відповідачі жодним чином не спростували зазначені порушення, як і не надали суду належних доказів можливості проведення такої раптової перевірки, не могли назвати підстав, що послужили для її проведення, не змогли пояснити суду чому перевірці не підлягала робота ЛКК за 11 місяців 2011року, як це передбачено розпорядженням щодо проведення цієї перевірки, й про роботу ЛКК упродовж 11 місяців роботи 2011 року нічого не зазначено в акті перевірки. Окрім того, відповідачі не надали суду доказів, що члени комісії мали право здійснювати цю перевірку, наявність у них категорії з організації охорони здоров'я чи досвіду роботи членом ЛКК. Суд бере до уваги свідчення свідка [PERSON], за якими відповідно до відомчих наказів здійснювалася перевірка діяльності ЛКК, але це за умови, якщо надходили скарги від працівників органів внутрішніх справ, членів їх сімей, інвалідів. Під час його трудової діяльності на посаді керівника СМЗ до голови ЛКК [PERSON] у свідка претензій не було. Суд критично відноситься до твердження відповідача про те, що перевірка організована та проведена в межах компетенції керівником СМЗ УМВС та відповідно до наданих повноважень, передбачених Положенням про сектор медичного забезпечення УМВС в Рівненській області (надалі Положення), затвердженого наказом УМВС від 06.03.2009 №106, та посадовою інструкцією завідувача СМЗ [PERSON] від 04.01.2012. Дослідженням зазначених локальних нормативних актів судом встановлено, що розділом 4 Положення передбачено, що начальник СМЗ організовує роботу СМЗ і несе персональну відповідальність за виконання покладених на СМЗ завдань і функцій; вдосконалює форми і методи роботи, її ефективність - контролює роботу керівників відомчих закладів охорони здоров'я (п.4.2); дає вказівки, вносить пропозиції керівникам підрозділів, установ, підприємств УМВС, контролює їх виконання (п.4.10); видає розпорядження, інструктивні, інформаційні та методичні документи з питань діяльності СМЗ, в межах своєї компетенції (п.4.17). Відповідно до посадової інструкції завідувача СМЗ УМВС України в Рівненській області від 04.01.2012 основною метою діяльності начальника СМЗ є: організація лікувально-профілактичної, діагностичної, консультативної та експертної допомоги прикріпленому контингенту СМЗ УМВС; забезпечення адміністративної, господарської, фінансової діяльності лікувально-профілактичного закладу. На виконання цих завдань завідувач СМЗ [PERSON] мав право видавати розпорядження (п.3.6) та приймати рішення щодо діяльності закладу в межах своєї компетенції (п.3.13). Аналіз локальних нормативних актів дає підстави суду вважати, що начальник СМЗ УМВС України в Рівненській області [PERSON] мав право видати розпорядження про здійснення перевірки роботи ЛКК упродовж 11 місяців 2011року за наявності для цього підстав, про які має бути зазначено у розпорядженні. При цьому така перевірка може бути плановою або у разі необхідності позаплановою, але не раптовою. Однак з'ясуванням обставин справи встановлено, що фактично під час перевірки 23.12.2011 за особистої участі [PERSON], більш того, під його головуванням, мало місце незаконне та безпосереднє втручання в роботу комісії ЛКК, незаконне вилучення медичних документів. Водночас перевірці та правовій оцінці не підлягали матеріали роботи ЛКК упродовж 11 місяців 2011року, а тому суд розцінює такі дії відповідача незаконними та упередженими по відношенню до позивача. Як встановлено судом і цей факт не заперечувався представником відповідача, лікарі - члени ЛКК не звільнені від виконання своїх функціональних обов'язків, й за членство ЛКК їм не передбачена додаткова оплата, а тому за необхідності вони відлучаються до пацієнтів. Суд прийшов до висновку, що комісія ЛКК 23.12.2011 не змогла оформити належним чином протокол засідання ЛКК й зафіксувати висновки ЛКК в амбулаторних картках та журналі ЛКК, через неправомірне вилучення амбулаторних карток хворих. Крім того, відповідно до пункту 5.3.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності запис висновку ЛКК не є обов'язковим під час огляду хворого. Суд бере до уваги пояснення позивача про те, що залучення до роботи ЛКК лікарів поліклініки в разі необхідності (тимчасової відсутності лікарів - членів ЛКК) було погоджено з помічником начальника УМВС з медичного забезпечення [PERSON], оскільки цей факт підтверджено у судовому засіданні свідком [PERSON], котрий посвідчив суду, що дозволялася заміна членів ЛКК лікарями відповідного фаху. Крім того, Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189, не заборонено залучення інших фахівців до роботи ЛКК. Поряд з обумовленим, суд враховує ті обставини, що зауваження перевіряючих по амбулаторних картках хворих є не суттєві, а під час перевірки комісією не було встановлено, що пацієнт [PERSON] неправомірно перебуває на лікарняному листку, як і не встановлено такого по відношенню до інших пацієнтів. Суд прийшов до висновку, що відповідачем - Управлінням МВС України в Рівненській області грубо порушено порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача. Так, відповідно до вимог ст.149 КЗпП України власник або уповноважений орган повинен був зажадати від [PERSON] письмові пояснення. Дослідженням наданих відповідачем доказів судом встановлено, що доповідна записка завідувача СМЗ УМВС України в Рівненській області [PERSON] від 20 січня 2012року за №6/36 надійшла до Управління МВС України в Рівненській області 25 січня 2012 року й підтвердженням цьому є відмітка за 25.01.2012 про реєстрацію цієї доповідної записки за вхідним номером 255. При цьому, резолюція начальника УМВС України в Рівненській області полковника міліції Лазутко В.І. проставлена 25.01.2012, а з її змісту вбачається, що він погоджується із пропозицією завідувача сектора СМЗ [PERSON] про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, й цього ж дня видано накази про її звільнення з роботи та фактично звільнено з роботи. Суд відхиляє та не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що письмові пояснення [PERSON] надала у листі від 12.01.2012 за №6/20, оскільки має місце посилання на колективне звернення усіх членів комісії ЛКК, адресованих начальнику СМЗ [PERSON], що суперечить вимогам ст.149 КЗпП України. Водночас відповідач не надав суду письмового звернення начальника УМВС Лазутко В.І. про необхідність надання позивачкою письмових пояснень з конкретних питань та пояснив суду, що воно відсутнє. Судом взято до уваги, що раптова перевірка роботи ЛКК проводилася за розпорядженням та під головуванням завідувача СМЗ [PERSON] 23 грудня 2012 року й саме цього дня йому було відомо про виявлені порушення, однак доповідна записка [PERSON] начальнику УМВС України в Рівненській області надходить лише 25 січня 2012 року, тобто після спливу одного місяця з дня виявлення проступку. Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що наказом УМВС від 25.01.2012 №15о/с позивача звільнено з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України, а підставою для видачі цього наказу став наказ УМВС від 25.01.2012 №80 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Проаналізувавши надані відповідачем накази про звільнення позивачки з роботи, судом встановлено, що у преамбулі наказу від 25 січня 2012 року №80 зазначено про перевірку роботи ЛКК 16 грудня 2011 року, в той час коли перевірка відбулася 23.12.2011, а в акті перевірки зазначаються порушення, котрі допущені начальником лікарні (з поліклінікою), в той час коли звільненню підлягала заступник начальника лікарні. Відповідно до ч.3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Судом встановлено, що відповідачем - УМВС України в Рівненській області порушено ці вимоги та не враховано відсутність заподіяної шкоди та попередню роботу позивачки, котра має вищу категорію з організації і управління охороною здоров'я й до дня звільнення їй проводиться доплата до заробітної плати за високі досягнення у праці в розмірі 50 відсотків. Крім того, звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника, яку відповідачі у судовому засіданні не довели. Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав, передбачених трудовим законодавством. Суд вважає, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Разом з тим, всупереч зазначеним вимогам, відповідач не довів суду правомірність своїх дій при здійсненні звільнення позивачки. Таким чином, на підставі досліджених судом документів, суд дійшов висновку, що у відповідачів не було підстав для звільнення [PERSON] з роботи та порушено порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, що має наслідком поновлення працівника на роботі. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися до суду у місячний строк, з дня коли він дізнався про порушення свого права. Статтею 234 КЗпП України визначено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський ) суд може поновити ці строки. Суд вважає необхідним поновити [PERSON] строк звернення до суду за вирішенням цього трудового спору, оскільки на думку суду [PERSON] строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Суд бере до уваги, що позивачку було звільнено з роботи 25 січня 2012 року, а в лютому 2012 року, тобто в межах місячного строку, вона звернулася до суду із позовною заявою. Ухвалою Рівненського міського суду від 17 квітня 2013 року [PERSON] відмовлено у клопотанні про зупинення провадження у справі у зв'язку з хворобою - переломом кісток руки. Ухвалою Рівненського міського суду від 30 квітня 2013року позовна заява залишена без розгляду через повторну неявку у судове засідання позивача. Дослідженням наданих позивачем документів встановлено, що копії ухвал Рівненського міського суду від 17 квітня 2013 року та 30 квітня 2013 року вона отримала 30 травня 2013 року й у визначений законом строк, тобто 13 червня 2013року оскаржила до апеляційного суду Рівненської області. Ухвалами апеляційного суду Рівненської області від 09 липня 2013 року ухвали Рівненського міського суду від 17 квітня 2013 року та від 30 квітня 2013 року залишено без змін. Зі змісту резолютивної частини ухвали апеляційного суду Рівненської області від 09 липня 2013 року з розгляду апеляційної скарги про залишення позовної заяви без розгляду вбачається, що суд не взяв до уваги доводи позивачки про те, що вона та її представник не з'явилися до суду із поважних причин, оскільки закон не пов'язує можливість постановлення такої ухвали з наявністю поважних чи неповажних причин неявки в судове засідання. Окрім того, дослідженням у судовому засіданні додатку до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 27 липня 1998року за №226 «Ортопедія та травматологія» встановлено, що відповідно до пункту 12 «Закриті переломи ліктьової і променевої кісток» середня тривалість лікування передбачена: без фізичного навантаження - від 1,5 до 4 місяців, а з фізичним навантаженням - від 4-х до 5 місяців. Судом встановлено, що повторно до суду з позовною заявою про поновлення на роботі [PERSON] звернулася до суду 23 липня 2013року, а згідно довідки ЛКК від 11 квітня 2013року в неї виявлено перелом лівої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням, тобто позивачка звернулася до суду в межах чотиримісячного терміну встановленого для лікування та відновлення після перелому лівої променевої кістки. У зв'язку з наведеним, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, а також, що у позивачки був представник, котрий міг представляти її інтереси, оскільки позивачка бажала особисто приймати участь під час розгляду справи, а відповідно до ч.2 ст.38 ЦПК України особиста участь у справі позивача не позбавляє її права мати в цій справі представника. При цьому, під час розгляду справи позивачка постійно приймала участь у судовому засіданні разом зі своїм представником. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При визначенні розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, суд керується пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи. Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. За даними довідки Сектора медичного забезпечення управління МВС України в Рівненській області від 12 липня 2012року за №6/279 та розрахункового листка за 2011 рік у листопаді та грудня місяці 2011 року, що передували звільненню, [PERSON] відпрацювала: у листопаді 2011року 21 роб. дні, а в грудні 2011року - 22 робочих дні. Відповідно до довідки у листопаді 2011року заробітна плата становила 3390,59грн. (за 21 роб. день), а в грудні 2011 року - 3741,37грн. (за 22 роб. дні), що за два місяці становить 7131,96грн. Одноденний заробіток становить: 165,86грн. (7131,96грн. : 43 роб. дні), а за період з 26 січня 2012року по 01 серпня 2014року включно визначено 631 робочих дні, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 січня 2012року по 01 серпня 2014року включно у розмірі 104.657,66грн. (сто чотири тисячі шістсот п'ятдесят сім грн.). Таким чином, за період з 26 січня 2012 року по 01 серпня 2014 року [PERSON] належить виплатити 104.657,66грн. Суд прийшов до висновку, що підлягає задоволенню вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з того, що відповідачами допущено порушення законодавства про працю, які виразилися в незаконному звільненні позивачки, чим принижено її ділову репутацію та встановлено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачів та вини останніх в її заподіюванні, оскільки внаслідок незаконних дій відповідачів позивачка зазнала моральних страждань, приниження, відчаю, та змушена була докласти додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм п.3 ст.23 Цивільного кодексу України та пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001року, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалий характер, приходить до переконання, що на користь [PERSON] підлягає до стягнення із відповідача - Управління МВС України в Рівненській області 2000 гривень моральної шкоди. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial