Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення останнього із 22/1000 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] володіє на праві власності, 22/1000 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 905,5 кв.м., загальною площею 1 854,1 кв.м., що складаються із житлової кімнати 4- площею 16,1 кв.м., 1-коридору, 2-кухні, 3-санвузол, що складає кв. 35 (тридцять п`ять), 1/14 коридорів ІІІ, IV, VII,VIII,XII,XIII,XVII, на підставі договору дарування частини житлового будинку від 22.08.2012 року. [PERSON] зазначає, що відповідач вселився без реєстрації місця проживання до спірного житлового приміщення після укладення шлюбу із нею, проте з квітня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, у зв`язку із чим остання звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Як зазначає позивач, що у 2018 році відносини між ними стали недоброзичливими та вони стали проживати окремо, [PERSON] виїхала із 22/1000 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ., а відповідач залишився проживати та й проживає до дійсного часу, спільне проживання не можливе, а тому [PERSON] звернулася до суду із позовом своїх прав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала просила задовольнити. Відповідач відзив на позов не надавав, проте у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] , володіє на праві власності, 22/1000 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 905,5 кв.м., загальною площею 1 854,1 кв.м., що складаються із житлової кімнати 4- площею 16,1 кв.м., 1-коридору, 2-кухні, 3-санвузол, що складає кв. 35 (тридцять п`ять), 1/14 коридорів ІІІ, IV, VII,VIII,XII,XIII,XVII, на підставі договору дарування частини житлового будинку від 22.08.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського державного нотаріального округу Юрченко І.П. зареєстрований у реєстрі за № 807. Зазначене також вбачається із інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 227032529 від 06.10.2020 року. Як вбачається із матеріалами справи 06.09.2012 року [PERSON] , уклала шлюб із [PERSON] . Судом встановлено, що й не заперечується відповідачем, останній не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також відповідач не заперечує ,що у 2018 році відносини між сторонами погіршилися та вони стали проживати окремо, [PERSON] виїхала із 22/1000 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ., відповідач залишився проживати та й проживає до дійсного часу. Судом також встановлено, що під час розгляду справи, у справі № 522/19823/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було винесено рішення від 31.10.2019 року, яким позов було задоволено, рішення суду набрало чинності. Як вбачається із матеріалів справи, що до відповідача були вжиті заходи запобігання і громадського впливу органами поліції, але вони виявились безрезультатними, про що свідчать витребувані судом із Старопортофранківського ВП Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області матеріали перевірки за зверненням [PERSON] у період січень березень 2019 року до правоохоронних органів про вчинення протиправних дій з боку [PERSON] , 1978 р.н., щодо самовільного захоплення 22/1000 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ., відповідь на адвокатський запит із Старопортофранківського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 14.05.2020 року. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] незаконно зайнято 22/1000 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , чим порушено право власності та законні інтереси [PERSON] . Згідно ч. 4\~ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Статтями\~317,\~319 Цивільного кодексу України\~встановлено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із засобів захисту судом цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 86 Цивільного кодексу України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав всіх суб`єктів права власності. За правилами\~ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Відповідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Згідно ч. 3\~ст. 116 Житлового кодексу України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відповідачкою самовільно зайнято спірне приміщення, а тому вона підлягає виселенню з них, без надання іншого жилого приміщення.

Outcome: approved