Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві позивач посилається на те, що 19 травня 2012 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Вказує, що у шлюбі у них відповідачем [INFO] народився син - [PERSON] . Пояснює, що протягом останніх трьох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки. Відповідач не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Окрім того, вони спільно не проживають останні два роки. Дитині як матеріально, так і морально відповідач ніякої підтримки не надає протягом останніх років. Стверджує, що вона неодноразово намагалася говорити з відповідачем про їхні особисті сімейні проблеми, пропонувала спокійно вирішувати їх, однак ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося з часу їхнього одруження, і хоча вона прикладала для цього максимально зусиль, їхні відносини переросли в ще більш ворожі. В результаті їхніх розмов вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім`ю, тим більше відповідач особисто вирішив сам розірвати з нею будь-які стосунки. Стверджує, що за наведених обставин, їхній з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження їхньої сім`ї є неможливим. Сім`я фактично розпалась, в зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їхнього розлучення. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. Майнових спорів між ними немає станом на момент подання даної позовної заяви, що не позбавляє позивача звернутись із таким у майбутньому. Шлюб вони розривають вперше. Також стверджує, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач, матеріально їй взагалі не допомагає з 2018 року. Зазначає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим ніж прожитковий мінімум. Такий рівень вона одна не зможе забезпечити, вважає, що батько зможе сплачувати аліменти, так як є здоровим та працездатним, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, інформація щодо стягнень по інших аліментних зобов`язаннях відповідача відсутня, відповідач працюючий, отримує заробітну плату за кордоном в розмірі 25 000 гривень, а тому, вважає, що визначений розмір аліментів в розмірі три тисячі п`ятсот гривень у твердій грошовій сумі щомісячно на їхню дитину є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Виходячи з вищевикладеного просить суд: 1. Шлюб між нею та відповідачем розірвати. 2. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 2014 року народження, в розмірі 3500 гривень, щомісячно, починаючи з 03.01. 2020 року і до повноліття дитини. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.05.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, однак, 24.06.2020 року та 21.07.2020 року [PERSON] подала через канцелярію суду заяви про розгляд справи без її участі. В заявах зазначила, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, у разі відсутності відповідача, розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] повторно не з`явився, хоча про час там місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзиву на позовну заяву не подав. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~19.05.2012\~року між\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~(після\~реєстрації шлюбу\~прізвище [PERSON] )\~було укладено\~шлюб,\~який зареєстровано\~у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, за актовим записом № 125, що стверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19.05.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилася дитина: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.01.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новоград-Волинському реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, шлюбних стосунків вони не підтримують, даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~184\~СК\~України,\~суд\~за\~заявою одержувача\~визначає\~розмір\~аліментів у\~твердій\~грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, вік та стан здоров`я дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, а також вимоги щодо мінімального гарантованого розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2\~ст. 182 СК України. Як встановлено судом, спільний син сторін проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки, виданої головою правління ОСББ «Каштан-Минайська 3». Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач з 2018 року не бере участі у вихованні та утриманні їхньої спільної дитини. Відповідач є здоровим та працездатним, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, інформація щодо стягнень по інших аліментних зобов`язаннях відповідача відсутня, відповідач працюючий, отримує заробітну плату за кордоном. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі - 2500,00 гривень щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, то така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позивач пред`явила позов 04.03.2020 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останнім судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial