Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь 500000,00 грн. за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 01.11.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала [PERSON] грошові кошти в сумі 500000,00 грн., за умови повернення вказаної суми до 31.03.2017 року, про що було складено боргову розписку. Однак, відповідач свої зобовязання не виконав, гроші не повернув, у звязку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися. Від позивача до суду надійшла заява, в якій вона просить задовольнити її позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден та визнає їх в повному обсязі. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін, розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. З'ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.11.2016 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 500000,00 грн., про що він надав письму розписку та зобов'язався повернути гроші до 31.03.2017 року, що підтверджується розпискою від 01.11.2016 року(а.с. 4). У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов'язується повернути позивачу, свідки, які були присутні при передачі коштів та особисті підписи позичальника, позикодавця та двох свідків. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачці розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути борг у строк до 31.03.2017 року, але свої зобов'язання не виконав. Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що, згідно поданої до суду заяви, відповідач [PERSON] визнав позов повністю, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 5000,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved