Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з України з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], в Туречину, Болгарію, Єгипет, Китайську Народну Республіку на період з 30 травня 2018 року по 15 вересня 2018 року. Свої вимоги мотивує тим, що з 08.09.2009 року зареєструвала шлюб з відповідачем, у якому [INFO] народився син[PERSON]. Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25.01.2013 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з нею. Крім того, 06.05.2016 року між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після укладення нового шлюбу вони разом з сином [PERSON] проживають однією сім'єю, вона та її чоловік матеріально утримують і належним чином піклуються про здоров'я сина, його фізичний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач практично не приймає участі в утриманні та вихованні сина, а протягом останніх шести місяців від нього не отримувала жодної звістки, крім того, з ним відсутній зв'язок і їй достеменно не відоме його місце проживання. Разом з цим, протягом літнього періоду 2018 року вона планує здійснити кілька виїздів всією сім'єю на відпочинок за кордон, метою цих виїздів є оздоровлення та відпочинок сина. Вважає, що відповідач безпідставно не надає такої згоди на виїзд сина за кордон, чим порушує права дитини, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 23.04.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву (а.с. 20). Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача та її представника, який подав заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за їх відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечують, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання у судове засідання повторно не з'явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву не подав. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2009 року, а рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25.01.2013 року шлюб між ними розірвано (а.с. 7). Також встановлено, що від спільного подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6), який після розірвання шлюбу залишився проживати з позивачкою. Копією свідоцтва про шлюб підтверджується, що 06 травня 2016 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (позивачем по справі). Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини «[PERSON]» (а.с. 8). Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що позивач замовила квитки на літак в Республіку Туреччина, оплатила проживання в перід 31.05.2018 р. по 11.06.2018 р., що підтверджується відповідним підтвердженням туристичної компанії «Рафаїл» тревел», а також замовила тур в Республіку Болгарія в період 17.07.2018 р. -27.08.2018 року (а.с. 9,10). Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. У п.п.3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку та закінчення. Суд зазначає, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах свого неповнолітнього сина, виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер. В той же час, на думку суду, відповідач необґрунтовано та з надуманих причин обмежує права позивачки на розвиток та організацію оздоровлення та дозвілля сина. На підставі наведеного, суд вважає, що намір позивачки разом з дитиною тимчасово виїхати за кордон в Республіку Туречини, Республіку Болгарія, Арабську Республіку Єгипет, Китайську Народну Республіку з метою відпочинку та оздоровлення буде сприяти духовному та фізичному розвитку, розширенню світогляду дитини і відповідати його інтересам, тому приходить до висновку, що позов підставний, а відтак підлягає до задоволення. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в користь позивачки 704, 80 грн. судового збору.

Outcome: approved