Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що сторони по справі уклали між собою шлюб, який був зареєстрований 07.03.1992 року Піщанською сільською радою Золотоніського району Черкаської області. Відносини між сторонами погіршилися, а тому вирішується питання про розірвання шлюбу між останніми та поділ майна подружжя, яке набуте ними в період шлюбу. За таких обставин, сторони встановлюють обсяг спільно нажитого ними майна, яке в подальшому бажають розділити порівну. Позивач наполягає, що у період шлюбу ними було набуто у власність будинок, який знаходиться по вул. Свердлова ([PERSON]), 38 у с. Піщане Золотоніського району Черкаської області, на земельній ділянці площею 0,42 га, яка відповідно до норм ст. 120 ЗК України, також підлягає поділу разом із будинком, оскільки останній нерозривно пов'язаний із земельною ділянкою на якій він розміщений. Разом із тим, із державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НА №440820, вбачається, що цільове призначення земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок зазначено як «ведення особистого селянського господарства», а тому відповідач, посилаючись на вказану вище обставину відмовляється в рівних частинах розподіляти вказану земельну ділянку. Позивач наполягає, що вона фактично була позбавлена відповідачем права на частину присадибної земельної ділянки, оскільки, не зважаючи на те , що ця земельна ділянка розташована в межах населеного пункту с. Піщана Золотоніського району Черкаської області, і має відноситися за її цільовим призначенням до земель житлової та громадської забудови, вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий [PERSON] як на землі «для ведення особистого селянського господарства», що є підкатегорією земель сільськогосподарського призначення. Отже, вказаний державний акт є таким, що був виданий відповідачу протиправно та фактично порушує права позивача, як співвласника житлового будинку, який розміщений на вказаній земельній ділянці. За таких обставин, з метою поновлення порушеного права позивача як співвласника вказаного вище будинку і прибудинкових споруд, остання звернулася до суду із даним позовом, яким просила визнати недійсним вказаний державний акт на землю. Розгляд даної справи здійснюється в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, направивши до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутності. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою, відповідно до якої розгляд справи просив здійснювати без його участі та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (серії ІІ-СР №273824 від 07.03.1992 року), сторони по справі зареєстрували шлюб, про що 07.03.1992 року було складено відповідний актовий запис №8. Нормами статей 57, 60 СК Украйни встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином чинним законодавством встановлений режим спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно, тобто діє презумція рівної спільності майна подружжя. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами не склалися та останні фактично вирішують питання розірвання шлюбу та розподілу майна подружжя виходячи із вказаної вище презумції рівної спільності майна подружжя. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.01.2009 року [PERSON] є власником будинку та прибудинкових споруд, що розташований по вул. Свердлова, 38, с. Піщане Золотоніського району Черкаської області. Згідно з даними державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯА №440820) [PERSON] на підставі рішення Піщанської сільської ради від 12.04.2005 року передана на праві власності земельна ділянка, площею 0.4200 га, що розташована в с. Піщане Золотоніського району Черкаської області та призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 7121588201:020030025. Державний акт був зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010578401640. Нормами ст. 377 ЦК України визначено, що до особи,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~будівлю або\~споруду,\~переходить право\~власності,\~право користування\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~попереднього землевласника\~(землекористувача).\~ Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Таким чином вбачається, що визначення цільового призначення земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок із прибудинковими спорудами обмежує права позивача по справі як співвласника такого будинку у разі його поділу, стосовно визначення рівності часток даної земельної ділянки. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. У силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Дана земельна ділянка не може бути землею сільськогосподарського призначення, оскільки на ній розміщений будинок з прибудинковими спорудами, тому відповідно до ст.38 ЗК України вона є присадибною земельною ділянкою . Відповідно до ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. А до земель житлової та громадської забудови, відповідно до ст.38 ЗК України, належать земельні ділянки в\~межах населених\~пунктів,\~які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Таким чином фактично вбачається, що оспорюваний державний акт виданий відповідачу протиправно, оскільки в ньому не вірно зазначено цільове призначення вказаної земельної ділянки. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, ЗО, 87- 90,97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161,210,212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення Піщанської сільської ради була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами в тому числі на рівний розподіл майна подружжя, що визначений нормами чинного законодавства. На підставі викладеного враховуючи, що виправити допущену помилку в державному акті на право приватної власності на землю в частині цільового призначення земельної ділянки в добровільному порядку неможливо та беручи до уваги, що державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача були порушенні, у зв'язку з чим визнає вищевказаний державний акт не дійсним, та скасовує його реєстрацію. Суд також зважає, що вказані позивачем по справі обставини та доводи, на які посилалася [PERSON] залишилися фактично відповідачем не оспореними, останній не подав до суду будь-яких заперечень чи доводів на спростування обґрунтувань позивача. Відповідно до ст.,ст. 12 та 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, зважаючи на неоспореність доводів позивача з боку відповідача та відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову.

Outcome: approved