Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права на проживання та користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS].. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 25 вересня 1999 року по 25 березня 2014 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2014 року, яке набрало законної сили 25 березня 2014 року шлюбні відносини припинено. Від шлюбу сторони неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу позивач за згодою всіх мешканців спірної квартири - [PERSON] та [PERSON], вселилася як член сім'ї відповідача у квартиру. На час вселення квартира належала [PERSON] та [PERSON] Після реєстрації разом із дитиною постійно проживала у квартирі, приймала участь в її утриманні, оплаті комунальних послуг, ремонті та ін. Зазначає, що [PERSON] після розірвання шлюбу почав чинити перешкоди у проживанні в квартирі, вимагає звільнити квартиру та забрати речі. Тому, посилаючись на норми ч. 4 ст. 9 ч. 1 ст. 156 ЖК України, якими передбачено її право як члена сім'ї користуватися приміщенням та виселитися лише з підстав і в порядку, встановленому законом, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 29.10.2014р. до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради /а.с. 182/. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилися, про день час та дату розгляду справи був повідомлені належним чином. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконкому Жовтневої районної у. Дніпропетровську ради в судовому засіданні просила прийняти рішення на розсуд суду. Вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] (дівоче - [PERSON]) перебувала у шлюбі з [PERSON] з 25вересня 1999 року по 25 березня 2014р. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2014 року, яке набрало законної сили 25 березня 2014 року шлюб розірвано /а.с. 9 - 11/. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], про що є відмітка у паспорті [PERSON] /а.с. 7/. Як вбачається з копії паспорта позивача, вона з 15 листопада 2002 року, тобто майже через 3 роки після укладення шлюбу, була зареєстрована у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] /а.с. 8/, яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 червня 1998 року /а.с. 39/. Як пояснила в судовому засіданні позивач, до спірної квартири вона заселилися відразу після реєстрації шлюбу та за згодою всіх мешканців спірної квартири - [PERSON] та [PERSON]. Зокрема, з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2014 року, яким розірвано шлюб видно, що [PERSON] пояснював в судовому засідання, що проживає разом з [PERSON] у його квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], хоча шлюбні відносини припинені з 2008 року. Позивач вказувала, що шлюбні відносини припинені з 2011 року. Отже, на момент розірвання шлюбу судом (березень 2014 року) та на даний час позивач проживає у спірній квартирі, не виселялася звідтіля, тобто, фактично користується приміщенням. Більш того, до позову позивач додала копію договору на придбання меблів, укладеного в серпні 2009 року, копії чеків на придбання будівельних матеріалів за 2006р. /а.с. 42 - 46/, копії договорів - кредитного та поставки, укладених у вересні 2007 року на придбання холодильника Індезіт, копії квитанцій про сплату послуг за постачання електроенергії, газу, водопостачання та водовідведення, житлово-комунальні-послуги, технічне обслуговування ліфтів, виведення сміття, за кабельне телебачення, телефон, послуги Інтернет у період за 2002 - 2014 роки /а.с. 52 - 173/. В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що відповідач чинить перешкоди у проживанні в квартирі, вимагає звільнити її та забрати речі. Тому їй потрібно рішення суду, яким буде встановлено її право на проживання у спірній квартирі. Суд зазначає, дійсно ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Втім, відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зі змісту ст. 3 ЦПК України випливає, що право на звернення до суду за захистом мають виключно всі особи, які вважають, що їх охоронювані законом права, свобод чи інтереси порушені, обравши при цьому спосіб захисту свого права у відповідності до вимог процесуального та матеріального закону. Обираючи спосіб захисту - визнання права на проживання та користування квартирою позивач сама зазначає, що вона фактично проживає та користується квартирою. Отже, право позивача на проживання та користування квартири не порушене, тому не підлягає захисту судом, адже до компетенції суду відноситься вирішення спорів, а не встановлення правовідносин між сторонами, тим більш на майбутнє. Суд зазначає, що відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди у користування. Проте не вказала, які саме реальні перешкоди він їй чинить, жодними доказами не підтвердила наявність цих перешкод. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed