Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на її утримання в розмірі ј частки доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму доходів громадян, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду та до її виздоровлення. Посилається на те, що вона під час шлюбу з відповідачем захворіла на невиліковну хворобу і стала особою з інвалідом ІІ групи. В неї немає достатніх доходів, фактично сама здійснює догляд за дитиною та має значні витрати на лікування, яке періодично повинна проходити. Наскільки їй відомо, відповідач працює в ТОВ «Облсервіс» та може надавати їй допомогу. Оскільки вона ніде не працює, розмір пенсії незначний, а тому вона не може забезпечити себе та дитину. Відповідач знає про її фізичний та матеріальний стан, проте, з нею не спілкується навіть по телефону, в добровільному порядку даний спір немає можливості, тому звернулась з позовом до суду. 21.01.2020 року від представника відповідача-адвоката Череватого П.М. надійшов до суду відзив на позовну заяву, згідно якого він просить відмовити в задоволенні даного позову, вважає дану позовну заяву необґрунтованою. Посилається на те, що позивачем до позовної заяви не додано будь-яких доказів того, що її заробітна плата, пенсія по інвалідності, інші доходи, не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, а також того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу. Позивач, будучи інвалідом ІІ групи, отримує встановлену законом пенсію, відповідно до рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09.12.2015 року отримує аліменти на утримання неповнолітнього сина сторін [PERSON] в розмірі 1/4 частки від всіх доходів відповідача. Інших осіб на утриманні позивача немає. У позивача від іншого шлюбу є двоє працездатних повнолітніх дітей. Також позивачу на праві власності належить домоволодіння, що по [ADDRESS] . Відповідач на даний час перебуває в іншому шлюбі з [PERSON] , яка є особою з інвалідністю ІІІ групи довічно, яка проживає разом з відповідачем та частково перебуває на його утриманні. Позивач [PERSON] в судове засідання 13.03.2020 року не з`явилась, попередньо 10.03.2020 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позов наполягає. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Череватий П.М. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 02.06.2007 року Самолусківською сільською радою Гусятинського району Тернопільської області (а.с.6). Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09.12.2015 року в цивільній справі № 596/2252/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким шлюб між сторонами розірвано(рішення набрало чинності 25.12.2015 року) встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 25.12.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.46). Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09.12.2015 року в цивільній справі № 596/2252/15-ц присуджено стягувати з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.11.2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.4). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому примішенні/будинку осіб № 662 виданої 05.12.2019 року Самолусківською сільською радою Гусятинського району Тернопільської області, до складу сім`ї/зареєстрованих [PERSON] , входить її син - [PERSON] (а.с.5). У відповідності до довідки до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0812561 від 10.06.2017 року, [PERSON] , [INFO] було встановлено другу групу інвалідності по причині: загальне захворювання, до чергового переогляду 29.06.2020 року (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі [PERSON] з 26.04.2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з якою спільно проживає та яка є інвалідом ІІІ групи довічно (а.с.27, 28, 31). За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.10.2018 р. у справі № 161/16931/16-ц. Позивач звернулась до суду 11.12.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні позивач пояснила, що розмір її пенсії по інвалідності на час звернення до суду та на даний час складає 2000,00 грн., має земельну частку(пай). Ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Отже, на час звернення з позовом до суду позивач отримувала пенсію по інвалідності в розмірі 2000 грн., що перевищує встановлений законодавством прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а тому позивачку не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Враховуючи усе вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з урахуванням вимог чинного законодавства, суд вважає, що оскільки позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч.4 ст.75 Сімейного Кодексу України, оскільки її пенсія перевищує встановлений законодавством прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, відповідно [PERSON] не є особою, що має право на утримання (аліменти) після розірвання шлюбу відповідно до ст.76 Сімейного Кодексу України, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання одного з подружжя до задоволення не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed