Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання. Свої вимоги мотивує тим, що 27.06.2013 року уклала з [PERSON] договір позики, на підтвердження чого була складена розписка. За даним договором відповідач отримав у власність 20 000 гривень, які зобов'язався повернути протягом двох місяців, тобто до 28 серпня 2013 року. Проте гроші в зазначений строк відповідач не повернув, ігнорує вимоги позивача щодо повернення суми позики. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 27.06.2013 р. в розмірі 41 092,41 гривень, яка складається з основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 27 400 гривень, 3 % річних в розмірі 930,41 гривень та процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України в розмірі 12 762 гривні, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Відповідач та його представник позов не визнали повністю та просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач з 30.07.2005 р. по 07.07.2014 р. перебув з позивачем у шлюбі, маючи при цьому спільний сімейний бюджет. Зазначили, що розписку від 27.06.2013 р. відповідач склав через свою необміркованість, фактично ніяких коштів від позивача не отримував. Розписка була складена в період перебування у шлюбі з позивачем, коли вони мали спільний бюджет. До того ж в розписці зазначено, що він отримав у дружини в борг 20 000 гривень, але не вказано, що дані кошти є власністю [PERSON]. Вважає, що дані кошти є спільною сумісною власністю подружжя. А тому, позивач може претендувати на половину цієї суми, тобто на 10 000 гривень. Дохід відповідача в сімейному бюджеті з 01.07.2013 р. (після складання розписки) і до розірвання шлюбу складав 74 550 гривень. Як дружині позивачу належала ? частка від вказаної суми, тобто 37 275 гривень, що значно перевищує суму коштів (10 000 гривень), на яку позивач має право по розписці. Тому, представник відповідача та відповідач вважають, що останнім кошти позивачу за розпискою повернуті ще за час перебування з позивачем у шлюбі. Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідача та його представника, дослідивши докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі на підставі наступного. Під час розгляду справи встановлено, що 27 червня 2013 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 20 000 гривень, які зобов'язався повернути протягом двох місяців, що підтверджується розпискою (а.с. № 23). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, що регламентовано ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Надана позивачем розписка засвідчує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 20 000 гривень та зобов'язання відповідача повернути їх протягом двох місяців (а. с. № 23). Однак, як встановлено в судовому засіданні, дотепер [PERSON] орг не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Твердження відповідача та його представника, якими вони обґрунтовують невизнання позову, не підтвердилися в судовому засіданні. Натомість, судом встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.01.2015 р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 27.06.2013 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], про отримання у борг 20 000 гривень, в задоволенні позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили 03.02.2015 р. (а. с. № 51-53). [PERSON] дане рішення суду не оскаржував. Таким чином, вищевказаний договір позики є дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунком позивача заборгованість відповідача становить 41 092,41 гривень, з яких: - основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції - 27 400 гривень; - процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України - 12 762 гривні; - 3 % річних - 930,41 гривень (а. с. № 61-63). В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати: витрати по оплаті судового збору, сплаченого позивачем при звернені до суду в позовом, в розмірі 410,92 гривень (а. с. № 2, 58).

Outcome: approved