Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування частково недійсним. Позов мотивований тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 24 квітня 1982 року. 26 квітня 1984 року шлюб було розірвано. Спільне життя вони не припиняли, фактично проживали без реєстрації шлюбу до 12 березня 1986 року. 12 березня 1986 року вони з відповідачем повторно зареєстрували шлюб. Однією сім'єю вони проживали до 19 квітня 2013 року. Від шлюбу у них двоє повнолітніх синів: [PERSON] та [PERSON]. Від першого шлюбу у відповідача є дочка [PERSON]. 13 травня 1978 року (тобто до їхнього шлюбу) [PERSON] придбав ? частину будинковолодіння №61 по вул. Салтикова - Щедріна в м. Вінниці, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 травня 1978 року, посвідченим Першою вінницькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованому у Вінницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 09 червня 1978 року № 6459. Ця частка будинку складалася з двох приміщень, кімнати площею 11,8 кв. м та кухні площею 9,1 кв.м та підсобних приміщень: кладової 3,0 кв.м і сіней 5,0 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 4 червня 1987 року №200 вищевказаному будинку присвоєно номер №63. За час спільного життя з [PERSON] ними прибудовано будинок літ «А», який складався із кімнати 1-5 площею 24,0 кв.м, кухні 1-4 площею 9,2 кв.м, коридору 1-3 площею 6,1 кв.м, ванної 1-6 площею 4, 6 кв.м, кладової 1-7 площею 3,4 кв.м, кімнати 1-8 площею 12,7 кв.м, прихожої 1-9 площею 4,9 кв.м, кімнати 1-10 площею 11,4 кв.м, а також жилої кімнати 1-1 площею 9,4 кв.м, яка переобладнана з колишньої кухні. Рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 11 березня 1987 року №95 затверджено акт приймальної комісії Ленінського району м. Вінниці Про прийняття в експлуатацію всіх цих приміщень, а також веранди розміром 4,0 х 1,9 кв.м під №І. До будівництва цієї прибудови 30 липня 1982 року архітектором Ленінського району м. Вінниці [PERSON] видано дозвіл на будівництво гаража розміром 3,5 х 6 метрів. Цей гараж був побудований ними до 1983 року, про що свідчить технічний паспорт на приміщення. В інвентаризаційних відомостях на будинок № 61(63) по вул. Салтикова- Щедріна в м. Вінниці в переліку приміщень зазначено гараж «Г», времянка «В», погріб п/В, вбиральня «Е». Згідно з актом приймання прибудови від 5 листопада 1984 року прийнято в експлуатацію прибудови до належної [PERSON] частини вищевказаного будинку, а саме: кімнату 1-4 площею 9,1 кв.м, сарай «В», погріб п/В, гараж «Г», вбиральную «Е», акт затверджений рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 24 жовтня 1984 року №566. Позивач просить суд звернути увагу на те, що відповідно до технічних документів гараж побудований за час спільного проживання в шлюбі з [PERSON], а прийнятий в експлуатацію в той час, коли їх шлюб був розірваний. Вважає, що правове положення гаража як спільного майна подружжя не змінюється. У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. [PERSON] звернулася з зустрічним позовом, в якому просила розділити добудовану за час спільного проживання з [PERSON] прибудову, а саме: кімнату 1-2 площею 24,0 кв.м, кухню 1-5 площею 9,2 кв.м, коридор 1-1 площею 6,1 кв.м, ванну 1-4 площею 4,6 кв.м, комору 1-3 площею 3,4 кв.м, веранду площею 6,7 кв.м, а також гараж, який побудований під час перебування сторін у шлюбі. В процесі розгляду справи їй стало відомо, що відповідач [PERSON] 22 жовтня 1998 року подарував своїй дочці від першого шлюбу [PERSON] частину приміщень, які належали подружжю, а саме: ? частину коридору 1-1, кухню 1-5, комору 1-3, веранду І та гараж з льохом. Рішенням Вінницького міського суду від 8 грудня 2015 року її позовні вимоги задоволені частково. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку кімнати 1-2 площею 24,0 кв.м, ? комори 1-3 площею 3,4 кв.м, ? частку ванни 1-4 площею 4,6 кв.м, ? частку коридору 1-1 площею 3,5 кв.м, що розташовані в прибудові під літ. «А2» по вул. Салтикова-Щедріна,63 в м. Вінниці, ? частку погребу п/В, розташованого за тією ж адресою. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку кімнати 1-2 площею 24,0 кв.м, ? частку комори 1-3 площею 3,4 кв.м, ? частку ванни 1-4 площею 4,6 кв.м, ? частку коридору 1-1 площею 3,5 кв.м, що розташовані в прибудові «А2» по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці, ? частку погребу п/В, розташованого за тією ж адресою. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 3 лютого 2016 року рішення Вінницького міського суду від 8 грудня 2015 року залишено без змін. Судові рішення [PERSON] оскаржила у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою від 14 грудня 2016 року її касаційну скаргу відхилено, рішення Вінницького міського суду від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 3 лютого 2016 року залишено без змін. Із зазначених судових рішень вбачається, що частину спільно побудованих приміщень [PERSON] подарував своїй дочці. Так, [PERSON] залишилася без приміщення кухні, ? частин коридору, веранди, гаража. Як встановлено судовими рішення, ці приміщення будувалися разом з кімнатою площею 24,0 кв.м і залишилися поза увагою суду, оскільки договір дарування не оскаржувався. Про цей договір [PERSON] не знала і письмової згоди на його укладення не давала. Підставою для визнання договору дарування частково недійсним є порушення норм ст. 23 Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР. Відповідно до статті 23 цього Кодексу майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладанні угод одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладання угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обовязкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Угода договір дарування укладався без її згоди,при цьому [PERSON] вважає, що її права були порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладанні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майно вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, згода іншого подружжя має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що згоди на укладання договору дарування вона давати не могла, оскільки частина приміщень, які подаровані [PERSON] позбавили її можливості користуватися частиною виділених їй за рішенням суду приміщень. Так, [PERSON] подарував повністю кухню 1-4 площею 9,2 кв.м, без кухні користуватися жилим приміщенням неможливо, в той же час у [PERSON] в її частині будинку є кухня. Крім того кухня як основне приміщення є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] В,Ф. міг подарувати тільки ? частку кухні, тобто свою частку. Стосовно коридору 1-3 площею 6,1 кв.м, [PERSON] свою частку ? подарував, а ? частку, яка належала [PERSON] була розділена між ними по ? , тобто [PERSON] отримав ? частку, яка належала [PERSON] На ? частку коридору даний договір дарування повинен бути визнаний недійсним. Веранда під №І також є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю і ? частка веранди повинна належати [PERSON]. Ця веранда служить входом у виділену їй частину будинку. Як зазначала [PERSON] в позовній заяві гараж є спільною сумісною власністю, так як дозвіл на його будівництво отриманий 30.07.1982 року, побудований у 1982 року, а внесений документально в інвентаризаційні відомості в 1983 році, про що свідчить технічний паспорт за 1983 рік, а прийнятий в експлуатацію в 1984 році, тобто в той час коли їх шлюб був припинений юридично. Відповідач [PERSON] та [PERSON] добре були обізнані про те, що приміщення, які були предметом договору дарування, були побудовані разом [PERSON] та [PERSON] ? частка приміщень є її власністю, однак [PERSON] дала згоду на отримання чужого майна, [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним договір дарування від 22 жовтня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] на ? частку кухні площею 9,2 кв.м, на ? частку коридору 1-3 площею 6,1 кв.м, веранду під №І, на ? частку та ? частку гаража «Г», визнавши за нею право власності на ці приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду додатково пояснили про те, що про договір дарування їй стало відомо під час розгляду справи в суді першої інстанції про розподіл майна. Рішення Вінницького міського суду вступило в законну силу 03.02.2016 року Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України п. 9 до Договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним Кодексом України застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладання. [PERSON] вважає, що строк позовної давності щодо на визнання договору дарування частково недійсним починається з часу набрання рішенням Вінницького міського суду Вінницької області законної сили, тобто з 03.02.2016 року. Щодо строку позовної давності заперечила, і пояснила, що на той час, на якій посилається відповідач, вона не могла отримати документи, всі документи знаходилися на розгляді суду, адвокат, який вів її справу пояснив їй, що предявити позов немає можливості без документів. В липні 2014 р. [PERSON] звернулася в інвентарбюро з заявою про видачу їй необхідних відомостей про договір дарування та інших правоустановчих документів, а також про те, за ким зареєстровано будинок. Згідно з листом від 08.07.2014 року їй було відмовлено в наданні інформації і зазначено про те, що в КП «ВМБТІ» відсутні законні підстави для надання заявнику необхідної інформації по житловому будинку за адресою : вул. С.Щедрина-провулок Волочаєвський, 63/15 в м. Вінниці. Матеріали інвентарної справи в «КП ВМБТІ» повернуті 9 грудня 2015 року (лист за підписом судді Волошина С.В.). На той час [PERSON] не могла надати документи про те, що вона є співвласником і тому в 2015 році [PERSON] не могла отримати документи про власників будинку. Із листа Директора Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради вбачається, що реєстрація права власності на будинок №63 по вул. Салтикова-Щедріна в м. Вінниці в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проводилася. Реєстраційна справа на вище зазначений обєкт нерухомого майна в Департаменті адміністративних послуг Вінницької міської ради не формувалась. Тобто, [PERSON] не могла знати про договір дарування. Виходячи із зазначених документів, перебіг строку позовної давності почався з 03 лютого 2016 року. Відповідачі [PERSON], та [PERSON], представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснили суду, що [PERSON] було відомо про договір дарування ще з лютого 2014 р., коли вона подала позов про поділ майна подружжя. Як зазначив [PERSON] в заяві про застосування строків позовної давності про намір подарувати дочці частину будинку [PERSON] знала та погодилася з цим. В серпні 2013 року вона сама викликала міліцію в звязку з припиненням газопостачання до частини будинку, де вона проживає. Тоді ж дочка [PERSON] як власник частини будинку, для підтвердження свого права власності надала для ознайомлення договір дарування в присутності [PERSON] та працівників міліції». [PERSON] вважає, що перебіг позовної давності почався з 19.02.2014 року і закінчився 19.02.2017 року, а [PERSON] звернулася з позовною заявою про визнання договору дарування частково недійсним 06.04.2017 року, тобто через три роки і майже 2 місяці від моменту, коли вона дізналася про порушення, як вона вважає її права. Відповідачі, крім застосування строку позовної давності заперечили проти позову [PERSON], посилалися на те, що гараж ними перебудований, а взагалі він був побудований в 1980 році, побудував його [PERSON], перебуваючи в шлюбі з першою дружиною. Кухня переобладнана із приміщень (сіней та коридору), які [PERSON] купив до шлюбу. Свідок [PERSON] дала показання про те, що позивача [PERSON] знає з 1982 р., відповідача [PERSON] з 1978 р. Сторони одружились в 1982 р. Вони мали невелику частину будинку (коридор і кімнату). В 1979 р. [PERSON] побудував времянку. В 1982 р. вони з дружиною [PERSON] почали будувати гараж, а в 1984 р. почали будувати хату, в 1985р. накрили хату. До появи в будинку [PERSON] відповідач [PERSON] не мав гаража. Гараж почали будувати в 1982 р., разом купляли будівельні матеріали, в той час [PERSON] працювала на швейній фабриці. Відносини між [PERSON] та [PERSON] були нормальні, позивач відносилась до неї як мати. Про договір дарування свідку стало відомо лише тепер від [PERSON]. Коли був конфлікт на подвір»ї будинковолодіння [PERSON] і виїздили працівники поліції, серед присутніх була і свідок, договору дарування ніхто не показував. В 2014 р. [PERSON] підняв гараж на 1,5 м і розширив гаражні ворота, робив це сам без помічників. Гаражем користується лише [PERSON], до погреба в гаражі він позивача не пускає. Свідок все це добре бачила, тому що мешкає напроти подвір»я сторін. Раніше часто була на подвір»ї [PERSON], коли вони будувались. Стару кухню вони забрали, залишили кімнати. Добудували кухню, коридор, велику кімнату, ванну і кладову. Все це будували одночасно в період біля одного року. В 1984 р. будували фундамент і стіни, в 1985 р. зробили покрівлю. Покрівля зроблена на всю прибудову. [PERSON] постійно мешкає в будинку з 1982 р. і до нині. Вона виховувала і видавала заміж дочку [PERSON] [PERSON] Коли дочці [PERSON] виповнилось 18-19 років вона забажала мешкати окремо, тоді [PERSON] виселив одну сім»ю квартирантів і вона стала проживати в приміщенні времянки. Розібрали времянку в 2002 р., коли дочка [PERSON] вийшла заміж. Нині на місці времянки розташований двоповерховий будинок, побудований [PERSON] разом зі сватом для дочки [PERSON]. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що вона приїхала в м. Вінницю в 1979 р. [PERSON] жив з першою дружиною [PERSON], яка померла в 1980р. [PERSON] прийшла в 1982 р. Вони стали мешкати разом. У [PERSON] був мотоцикл, в 1982 р. вони з [PERSON] стали будувати гараж. [PERSON] домовився з чоловіком свідка про те, що на межі двох земельних ділянок в спільну стіну вони збудують два гаражі. Сім»я [PERSON] збудувала свій гараж в 1982 році. В 1984-1985 роках вони почали прибудову до будинку. Стару кухню та сіни вони розвалили, побудували велику кімнату, кухню, коридор, ванну, туалет. Будувались 1,5-2 роки, вселились в 1987 році. На місці времянки побудували будинок для дочки, стіна якого розташована впритул до стіни прибудови. Кухню вони будували разом, так разом і нею користуються. З кухні до прибудови дочки [PERSON] проходу немає, двері відсутні. В кухні є двоє дверей : з кухні в коридор і з кухні у ванну. Пару років тому [PERSON] поставив у гаражі нові ворота та підняв стелю. На даний час гаражем користується лише [PERSON] В новозбудовану прибудову сторони поселились в 1987 р. до народження сина [PERSON]. Про договір дарування свідок дізналась лише тепер від [PERSON] Свідок [PERSON] дала показання суду про те, що мешкає в будинку по сусідству з сім»єю [PERSON] з 1970 року. На кутку мешкав агроном, який продав частину будинку [PERSON] та його першій дружині. Свідок пам»ятає, коли в 1982 р. в будинку [PERSON] з»явилась [PERSON]. Вона поселились в кімнаті і сінях (кухні). В 1982 р. сусід [PERSON] дав дозвіл [PERSON] побудувати на межі гараж. Гараж [PERSON] та [PERSON] будували разом в 1982 р. протягом одного року. Прибудову робили замість сіней (кухні). Прибудували велику кімнату, коридор, кухню, ванну, туалет. Про договір дарування свідок взнала випадково, коли слухалась ця справа. Дочка [PERSON] О,В. спочатку мешкала у времянці, потім на місці времянки побудували новий двоповерховий будинок, в якому є окрема кухня. Між стінами цього двоповерхового будинку та прибудовою до старого будинку є невеликий прохід. Але проходу з кухні в прибудові старого будинку до нового двоповерхового будинку немає. [PERSON] разом з зятем в гаражі замінили ворота, підняли стіни і стелю. Позивач не може користуватись гаражем років 5-6, її туди не пускає [PERSON], хоча в гаражі зберігається її консервація. Свідок [PERSON] дав суду показання про те, що стіна прибудови до старого будинку і стіна нового будинку, де мешкає його сестра по батькові [PERSON], не є однією стіною. Під стіну нового будинку зроблено новий фундамент. Ці дві стіни розташовані впритул. Покрівля на прибудові та новому двоповерховому будинку сестри [PERSON] окрема. З кухні прибудови до будинку сестри [PERSON] проходу немає. Такий прохід був з кухні у времянку, але десь у 2006 р. його замурував [PERSON] і на місці дверей поклав кахельну плитку. З сестрою у свідка були нормальні відносини. Він допомагав у будівництві будинку, в якому вона мешкає, заливав фундамент, допомагав будувати коробку, покрівлю. Гаражем свідок [PERSON] не користується з 2010-2011 років, з тих пір як батько [PERSON] заборонив користуватися автомобілем. Про договір дарування свідок дізнався зі слів матері, коли вона подала цей позов до суду. Батькова сестра до них у м. Вінницю приїздила рідко. Гараж перебудовано в 2014 р. [PERSON], свідок участі в цьому не брав. Свідок [PERSON] дала показання суду про те, що вона часто навідувала брата [PERSON]. Була знайома з його першою дружиною, яка була свідку подругою. Перша дружина померла 10.11.1980 р. Після смерті дружини свідок бувала у брата [PERSON] в будинку, який складався з кухні, кімнати і сіней. Була времянка і гараж. Чи був на день смерті гараж свідок не пам»ятає. Свідку відомо про договір дарування. Батьки покійної дружини [PERSON] просили залишити дочці [PERSON] нерухоме майно, щоб вона після смерті матері була забезпечена. Про договір дарування обговорювалось в присутності [PERSON]. Договір дарування укладено в 1998 р., а при розмові до цього були присутні [PERSON], свідок, батьки покійної першої жінки [PERSON] та батьки [PERSON] Були подаровані гараж, времянка, кімнати, кухня. Частину будинку дочки [PERSON] вони стали будувати в 2008 р. Свідок була в цьому будинку, який складається з кімнат, кухні, чи з»єднана ця частина будинку з прибудовою свідок не пам»ятає. Свідок розповіла, що прибудову [PERSON] робив разом з [PERSON], ця прибудова складається з кімнати, коридора та кухні. Свідок [PERSON] дав показання суду про те, що є сватом [PERSON], з яким разом робили гараж в 2014 р. Діти купляли будівельні матеріали, а вони переробляли балки, стелили старий шифер, частина шифера була нова, тому що гараж подовжували. Про договір дарування свідок взнав від свата [PERSON] Свідок [PERSON] дав показання суду про те, що [PERSON] його племінник. Свідок був присутній при купівлі частини будинку в 1978 р., коли була жива перша дружина [PERSON] [PERSON]. Вони купили половину будинку і дерев»яний гараж. Потім в [PERSON] з»явилась друга дружина [PERSON], яка не зійшлась у відносинах з дочкою від першого шлюбу [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] розійшлись, потім знову зійшлись. Знову почались конфлікти між [PERSON] та дочкою [PERSON] Свідок порадив [PERSON] оформити договір дарування на дочку [PERSON]. Коли в госпіталі лежав син свідка, а [PERSON] в цей час працювала в госпіталі, вона говорила свідку про те, чому [PERSON] оформляє будинок за договором дарування. Ця розмова про договір дарування відбулась в 1987-1988 роках, коли син свідка, [INFO], лежав у госпіталі. Про договір дарування свідок знав, тому що з приводу цього питання [PERSON] з ним радився. Свідок також розповів про те, що прибудову до старої хати [PERSON] розпочав тоді, коли [PERSON] переїхала мешкати в мікрорайон Вишенька після розлучення з [PERSON], будівельні матеріали [PERSON] купляв за свої гроші, а свідок привозив пісок, щебінь. Коли [PERSON] зійшовся з [PERSON] прибудова вже була. Свідок був у племінника [PERSON] два рази на рік, коли їздив на лікування в міський тубдиспансер. В 1978 р. [PERSON] разом з покійною дружиною купили півхати (2 кімнати і сіни), цегляний гараж, в якому двері і стеля були дерев»яні. За життя покійної дружини [PERSON] [PERSON] підняв в гаражі стелю, поставив металеві ворота. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційної справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення; (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Так, відповідно до п.6 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є добросовісність. Суд вважає доведеним, що предмети договору дарування, а саме кухня, коридор, гараж побудовані за час спільного проживання подружжя. Це вбачається з акту приймання в експлуатацію 2 березня 1987 року в інвентаризаційній справі, тобто під час перебування сторін в шлюбі. З письмових доказів, а саме свідоцтв про реєстрацію шлюбу вбачається, що [PERSON] перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1982 року по 26 квітня 1986 року та з 12 березня 1986 року по 19 квітня 2013 року. За час спільного проживання сторони добудували до вказаної частини будинку кімнату 1-2 площею 24 кв.м, кухню 1-5 площею 9,2 кв.м, коридор 1-1 площею 6,1 кв.м, ванну 1-4 площею 4,6 кв.м, коридор 1-3 площею 3,4 кв.м, веранду ІІІ площею 6,7 кв.м. Також в цей час сторони спільно побудували гараж і погріб під ним. 30 липня 1982 року архітектором Ленінського району м. Вінниці [PERSON]Ф, видано дозвіл на будівництво гаража 3,5 х6 метрів (матеріали інвентаризаційної справи). Згідно з актом прийняття прибудови від 05 листопада 1984 року прийняту в експлуатацію сарай «В», погріб п/В, гараж «Г», вбиральню «Е». Цей акт прийняття прибудови затверджений рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 24 жовтня 1984 року №566. З матеріалів інвентаризаційних відомостей вбачається, що 30.07.1982 року управлінням Головної архітектури міста Вінниці видано дозвіл на будівництво гаража розміром 3,5 х 6 метрів і на схематичному плані домоволодіння нанесено план гаража. В інвентаризаційних відомостях за 30 листопада 1983 року зазначено побудований гараж. Свідки [PERSON], [PERSON]Ф,, [PERSON], які є сусідами сторін, підтвердили, що гараж був побудований в 1982 році. Ці свідки є сусідами, а [PERSON] пояснила, що її чоловік давав згоду на будівництво гаража на межі між домоволодіннями, вони бажали побудувати також гараж в одну стіну з [PERSON] Суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON], яка виросла в цьому будинку і в її присутності будувалися всі приміщення діяли не добросовісно, зокрема обоє вони знали, не могли не знати, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і [PERSON], який укладав договір дарування не отримав згоди на це другого подружжя. Із копії нотаріальної справи про укладення договору дарування вбачається, що [PERSON] разом з [PERSON] писали нотаріусу заяву з якої вбачається, що [PERSON] приховав, що з [PERSON] він перебував в шлюбі з 24 квітня 1982 року, а в заяві приватному нотаріусу [PERSON] вони вказали, що [PERSON] був вдівцем з 11.11.1980 року по 12.03.1986 р. Всупереч цьому 26 квітня 1984 року шлюб було розірвано. 12 березня 1986 року сторони повторно зареєстрували шлюб, який був розірваний 19 квітня 2013 року. [PERSON] надав нотаріусу паспорт від 29.09.1978 року з відміткою про шлюб з [PERSON] та свідоцтво про смерть [PERSON] від 11.11.1980 року . Та надано свідоцтво про укладення повторного шлюбу з [PERSON] від 12.03.1986 року. В звязку з цим [PERSON] зазначив в своїй заяві на імя нотаріуса, що він, був вдівцем з 11.11.1980 року по 12.03.1986 року. В цій же заяві його дочка [PERSON] зазначила, що обставини викладені в даній заяві їй як набувачу відомі. Суд звертає увагу, що договір дарування стосується приміщень, частини будинку, які слугують невідємними ( кухня, коридор) частками прибудови «А2» і будувалися одночасно. При відчуженні цих приміщень неможливо користуватися приміщеннями, які виділені [PERSON] на праві приватної власності за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.12.2015 р. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Належність майна, що є предметом договору дарування від 22.10.1998р., до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] доведено в цій справі і встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.12.2015 р, в справі №127/21497/14-ц, яке набрало законної сили. А відтак позовні вимоги про визнання за позивачем права приватної власності на : ? частку кухні 1-4 площею 9,2 кв.м, ? частку коридору 1-3 площею 6,1 кв.м, ? частку гаража «Г» в будинковолодінні № 63 по вул. Салтикова-Щедріна в м. Вінниці суд вважає обґрунтованими. З огляду на викладене, суд знайшов позов доведеним, за виключенням позовних вимог про веранду. Щодо позовних вимог в частині веранди під №I позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому що приміщення веранди не входить до предмета договору дарування від 22.10.1998 р. Щодо строку позовної давності суд зазначає наступне. [PERSON] звернулась з цим позовом до суду 06,04.2017 р. З показань свідків не можна достеменно встановити, коли позивачу [PERSON] стало відомо про оспорюваний договір дарування від 22.10.1998 р. Більшість свідків вказали на те, що їм стало відомо про цей договір від позивача [PERSON], коли вона звернулась до суду з цим позовом. Тому суд для перевірки питання дотримання строку позовної давності звертається до судових рішень між тими ж сторонами [PERSON] та [PERSON] Так на 1, 2 сторінках ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016 р. зазначено про те, у жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а в листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. На переконання суду, саме з листопада 2014 р. [PERSON] дізналась про договір дарування від 22.10.1998 р. [PERSON] намагалась отримати відомості про співвласників будинковолодіння по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці , але на її заяву від 08.07.2014 р. КП «Вінницьке міське БТІ» надало відповідь про відсутність підстав для надання необхідної інформації (така відповідь міститься в матеріалах інвентарної справи). І лише в лютому 2017 р. після повернення справи №127/21497/14-ц з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Вінницького міського суду Вінницької області [PERSON] ознайомилась з матеріалами справи і підготувала позовну заяву до суду. Відтак, на переконання суду, строк позовної давності позивачем не пропущено. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. Судові витрати позивача в справі складаються з : сплаченого судового збору з позовної вимоги немайнового характеру 640 грн. та позовної вимоги майнового характеру 640 грн., витрат за оцінку вартості частини житлового будинку та гаража 1550 грн., на правову допомогу 5000 грн.

Outcome: partial