Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, якою просила розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції 17.08.2002 року, прізвище після розлучення залишити « [PERSON] ». Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 296,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , в порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку компенсації за його частку. В обґрунтування позову посилалася на те, що сторони по справі одружилися 17.08.2002 року. [INFO] народилася донька [PERSON] . Перед вступом у шлюб, 13.02.2002 року позивач та відповідач придбали, в рівних частках кожний квартиру [ADDRESS] . 13.12.2016 року було зареєстроване право власності відповідача на житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 296,1 кв.м. за адреосю: [ADDRESS] . З березня 2019 року між сторонами склалися напружені стосунки, почалися сварки з побутових питань, виникли непримиренні розбіжності у поглядах на подальше життя, що робить неможливим спільне проживання сторін. Примирення на теперішній час, є неможливим. Між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо проживання дитини та участі в її вихованні. Сторони домовилися, що дитина залишиться проживати з позивачем, в свою чергу відповідач не має жодних перешкод у спілкуванні із донькою. Щодо нерухомого майна, яке належить сторонам, то ними було придбано (створено) в шлюбі житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 296,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Позивач разом з донькою проживають в даному будинку, оздоблювали його на власний розсуд та під свої потреби. Будинок є неподільним, в ньому дві житлові кімнати, в одній з них проживало подружжя, в другій - донька, тож проживання після розлучення сторін в цьому будинку разом є неможливим. Тому, як зазначено в ч. 2 ст. 71 СК України будинок, як неподільна річ має бути присуджений одному з подружжя. Позивач вважає можливим присудити житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] їй з умовою присудження відповідачу в якості компенсації 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить позивачу. Квартира [ADDRESS] , трикімнатна, з новим капітальним ремонтом. Таким чином, будуть дотримані інтереси сторін, оскільки кожний з подружжя отримає у власність об`єкт нерухомого майна, придатний для проживання. Також будуть враховані інтереси доньки, яка бажає залишитися проживати із позивачем в будинку за адресою: [ADDRESS] . Також вважала, що суд може застосувати положення ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України та відступити від засади рівності часток подружжя в об`єкті спільної власності з урахуванням того, що донька подружжя залишається проживати з позивачем. На підставі викладеного позивачем подано до суду відповідний позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено головуючого суддю - Горпинич О.В.. 16.12.2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 року позовну заяву залишено без руху. 23.12. 2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.01.2020 року відкрито провадження по справі та справу призначено в підготовче судове засідання на 05.02.2020 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.02.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 04.03.2020 року. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила розірвати шлюб та поділити майно. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі, просив розірвати шлюб та поділити майно, так як про це зазначено у позові. Суд, вислухавши думку сторін по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 17.08.2002 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 788. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодекс України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. У відповідності до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає наявними законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в частині розірвання шлюбу позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Правовими підставами для задоволення позовних вимог є відповідно норми Сімейного та Цивільного кодексу України. Що стосується позовних вимог про поділ майна, то відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Невизнання або оспорювання. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачених п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Всупереч наведених норм, суду не надано доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачем обставин, на які посилається позивач. Не надано також й доказів ухилення відповідача від позасудової процедури оформлення спірного майна. З урахуванням позиції відповідача, суд вважає, що між сторонами відсутній спір про право цивільне, а пред`явлення позову обумовлено іншими обставинами. Також, при наявності волі сторін на поділ майна подружжя, сторони можуть вирішите питання в порядку ст. 69 СК України, шляхом укладення відповідного договору. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, тому відмовляє в задоволенні позову. Крім того, згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2002 року [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Шлюб між сторонами укладено17.08.2002 року (свідоцтво про шлюб серія 1-ВЛ), тобто дана квартира придбана до укладення шлюбу. Тобто сторони мають право власності у рівних частках на вищевказану квартиру, а саме по 1/2 кожний. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. У своїх вимогах позивач просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку компенсації за його частку майна. При цьому позивач не просе припинити її право власності на 1/2 частину даної квартири. Оскільки вищевказана квартира придбана до укладання шлюбу вона не є майном, набутим подружжям під час шлюбу. Дані висновки суду сторонами в судому засіданні не спростовані. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] на праві власності належить житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 296,1 кв.м, житловою 107 кв.м. Позивач просе визнати за нею право власності на весь будинок, проте не просе припинити право власності на даний будинок за відповідачем. На підставі вищевикладеного суд не приймає визнання відповідачем позову в частині поділу майна, та в відмовляє в цій частині в задоволенні позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial