Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Франківського районного суду м. Львова з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (далі ДП ЛНДРТІ) середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 12.01.2016 до 31.05.2017 (348 робочих днів) у сумі 15\~482,52 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що працювала у ДП ЛНДРТІ та була звільнена на підставі наказу від 11.01.2016 №06к у звязку із виходом на пенсію. Проте у день звільнення відповідач не здійснив виплату усіх сум, що належали позивачу чим порушив вимоги трудового законодавства. Так, заборгованість по заробітній платі становила 7\~343,79 грн. Відтак, заборгованість за час затримки виплат випливає із середньоденного розміру заробітку позивача, який становив 44,49 грн., що в перерахунку на 348 днів затримки складає 15\~482,52 гривень. На даний час заборгованість відповідачем не погашена. Між тим позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просить збільшити суму до стягнення на 711,84 грн. та стягнути з відповідача загалом 16\~194,36 гривень за період з 12.01.2016 до 26.06.2017 (364 робочих дні). Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив, в якому зазначив, що застосування положень ст.117 КЗпП України можливе у випадку недоведеності роботодавцем відсутності у цьому своєї вини, вважає, що арешт державною виконавчою службою рахунків ДП ЛНДРТІ є підставою відсутності вини останнього. При розрахунку середнього заробітку, позивач неврахувала свого режиму роботи та неправильно визначила середньомісячне число робочих днів, які визначаються діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства. Таким чином середній заробіток позивача за вказаний нею період становить 3\~114,30 грн. без урахування податків та обовязкових платежів. В судове засідання позивач не зявилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомила, між тим подала заяву про розгляд справи без її участі із підтриманням позовних вимог та заочного вирішення справи. Відповідач в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, разом з тим його представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги заперечує, не заперечує проти прийняття заочного рішення. За таких обставин суд вважає, що слід проводити розгляд справи без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснюється. Дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, зясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] прийнята на роботу у ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» 05.09.1978 на підставі наказу №396-к та була звільнена 11.01.2016 на підставі наказу №06к за власним бажанням, у звязку із виходом на пенсію ст.38 КЗпП України. [PERSON] при звільненні нараховано, але не виплачено заробітну плату. Повний розрахунок із позивачем було проведено 26.06.2017, що підтверджується випискою по картковому рахунку ПАТ «Державний ощадний банк України» від 13.09.2017 та не заперечується відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-64цс13. Судом встановлено, що ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» не дотримало вимог ст. 116 КЗпП України та в день звільнення [PERSON] не виплатило їй належні при звільненні суми. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині відсутності права позивача застосувати положення ст.117 КЗпП України, оскільки невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням і законодавство України не позбавляє такого права у разі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати чи звернення такого до виконання в примусовому порядку. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 22 січня 2014 року у справі №6-159цс13, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Згідно з п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Пунктами 6, 20, 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 11.01.2016, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме листопад і грудень 2015 року. Згідно з довідкою ДП ЛНДРТІ №72 від 06.06.2017 (а.с.7) середньоденна заробітна плата [PERSON] за січень лютий 2015 року складає 44,49 гривень. Середньомісячне число робочих днів становить 4. Враховуючи режим роботи позивача, період затримки розрахунку при звільненні з 12 січня 2016 року до 26 червня 2017 року включно, складає 17 повних місяців та 2 робочих дні за розрахункову частину січня 2016 року, а тому сума, яка підлягає до стягнення без врахування обов'язкових податків і зборів складає 3\~114,30 грн. ((177,96 грн. середньомісячний заробіток х 17 місяців) + (44,49 грн. середньоденний заробіток х 2 робочих дні) = 3\~114,30 грн.). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З наведених міркувань та

Outcome: partial