Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що на підставі договору дарування квартири від 13 жовтня 2012 року вона є власником квартири [ADDRESS]. В цій квартирі зареєстровані її мати - [PERSON], брат - [PERSON] та співмешканець матері - [PERSON]. [PERSON] постійно створює умови, неможливі для проживання з ним в одній квартирі, зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, бійки, виносить з дому не належні йому речі. [PERSON] неодноразово зверталася в правоохоронні органи з приводу поведінки [PERSON], з останнім неодноразово проводилися профілактичні бесіди, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вищезазначені заходи не дають позитивного результату, відповідач продовжує порушувати правила співжиття. [PERSON] просила суд виселити [PERSON] із належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за цією адресою. В судове засідання позивач не з'явилася, направила заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розгляд справи проводити без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд проводить розгляд справи у звичайному порядку в відсутності сторін за наявними у справі доказами, оскільки суд позбавлений можливості з'ясувати думку позивача щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON], що підтверджується копією договору дарування квартири від 13 жовтня 2012 року (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується записами в домовій книзі (а.с. 5-6) та довідкою Носівського РС УДМС України в Чернігівській області від 26 листопада 2014 року (а.с. 23). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Систематичне порушення відповідачем правил співжиття та вжиття заходів попередження, які не дали позитивних результатів, підтверджується наступними доказами: - повідомленням Носівського РВ УМВС України в Чернігівській області № 6350 від 2 серпня 2012 року, з якого вбачається, що по зверненню [PERSON] від 31 липня 2012 року була проведена перевірка, з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, в ході якої винесено офіційне попередження про недопустимість учинення насильства в сім'ї; - висновком начальника СДІМ Носівського РВ УМВС України в Чернігівській області Москаленка С.О. від 30 квітня 2013 року по письмовій заяві [PERSON] від 16 квітня 2013 року, з якого вбачається, що 14 лютого та 10 березня 2013 року [PERSON] повернувся додому в п'яному вигляді, вчинив сварку з [PERSON] в ході якої ображав останню нецензурними словами та погрожував фізичною розправою. З метою уникнення сварки [PERSON] та [PERSON] були вимушені залишити квартиру. З [PERSON] було проведено профілактичну роботу з метою недопущення в подальшому вчинення сварок та скандалів в сім'ї, складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 КУпАП; - постановою Носівського районного суду від 18 травня 2013 року, з якої вбачається, що [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу. В судовому засіданні встановлено, що на протязі серпня - жовтня місяців 2014 року відповідач продовжував порушувати правила співжиття. З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що відповідач своєю поведінкою систематично порушує правила співжиття, що унеможливлює спільне з ним проживання інших осіб, які проживають разом з ним, і заходи профілактичного характеру не дали належних результатів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення на підставі положень ст. 116 ЖК України і вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Вимога позивача про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання не підлягає вирішенню, оскільки відповідно до п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22 листопада 2012року № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 1). Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved