Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У листопаді 2015 року надала згоду на реєстрацію місця проживання сина [PERSON] та його малолітнього сина, її онука [PERSON] .. Однак у 2016 році [PERSON] виселився з вказаної квартири в добровільному порядку, знявшись з реєстрації місця проживання та почав проживати по [ADDRESS] . Його малолітній син почав проживати з матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] . Вказувала, що її онук [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] не проживає більше року. Покликаючись на викладені обставини, просить суд усунути їй, як власнику житла, перешкоди, створені у користуванні належним майном, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11.06.2019 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача Службу у справах дітей Луцької міської ради. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 07.11.2019 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача Підгайцівську сільську раду Луцького району. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із вказаних підстав. Просили суд позов задовольнити. Представник відповідача, яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , заявлені вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Служби у справах дітей Луцької районної державної адміністрації 29.11.2019 року подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Служба у справах дітей Луцької міської ради заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Підгайцівська сільська рада Луцького району при постановленні рішення покладалася на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З пояснень сторін та з матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 липня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А., зареєстровано в реєстрі за № 1131, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 24402553 від 17 липня 2014 року (а.с. 70, 71). З будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] вбачається, що у цій квартирі з 14 березня зареєстровані син власника квартири [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , [INFO] . 21.08.2017 року [PERSON] знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с. 65-68). Згідно з актом Підгайцівської сільської ради № 12 від 20 лютого 2017 року в будинку [ADDRESS] малолітня дитина [PERSON] не проживає протягом останнього року (а.с.6). З акту від 24 березня 2017 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , у період з лютого 2016 року по даний час проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відбував покарання у Катеринівській виправній колонії №46, а малолітній [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації, за адресою: [ADDRESS] . У статті 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із частиною другою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частинами четвертої та шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , якого позивач просить визнати таким, що втратив право користування житлом, у якому він зареєстрований, є малолітньою особою, отже в силу свого віку і подій, що відбулися - затримання і арешт батька, не може самостійно проживати за місцем реєстрації та обирати місце проживання. Судом встановлено також, що між позивачкою та матір`ю дитини [PERSON] склалися неприязні відносини, у зв`язку з чим малолітній [PERSON] фактично позбавлений можливості проживати у спірній квартирі. З матеріалів справи встановлено, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує також тим, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення статті 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.07.2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 29.07.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням встановлено, що малолітній [PERSON] разом із свої батьком [PERSON] були зареєстровані і проживали у спірній квартирі позивача [PERSON] , як члени сім`ї (а.с. 48-49 Том 1). Отже, з врахуванням наведених обставин, малолітнього [PERSON] не можна вважати таким, що втратив право на користування житлом по місцю реєстрації, за адресою: [ADDRESS] , а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 316, 317, 321, 379, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України,

Outcome: dismissed