Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що 3 серпня 2013 року у виконавчому комітеті Сутисківської селищної ради Тиврівського р-ну Вінницької області зареєстрований шлюб між нею і відповідачем [PERSON]. Актовий запис № 25. [INFO] у них народився син -[PERSON]. Син проживає з нею і проживатиме з нею після розірвання шлюбу . Спору про поділ спільного майна у них з відповідачем немає. Вони з відповідачем проживають окремо на протязі 2 років 6 місяців. Стосунки між ними не складаються. Підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач про сім'ю не турбується, не цікавиться вихованням сина, допустив велику заборгованість по виплаті аліментів. Внаслідок цього між ними під час спільного проживання виникали конфлікти. За таких обставин вважає, що збереження шлюбу є недоцільним та не відповідає її інтересам. Примирення між ними неможливе. З іншим позовом до того ж відповідача з тих самих підстав з тим самим предметом до суду не зверталася. Після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище «[PERSON]». В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] позов визнав. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 03 серпня 2013 року сторони уклали шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Мають дітей: сина - [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 4). Відповідно до ст.112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а тому суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved