Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, встановлення (визнання) укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та розподіл спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем із 06 червня 1998 року по 27 листопада 2013 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO], а її старший син [PERSON], [INFO], усиновлений відповідачем на підставі рішення суду від 22 жовтня 1998 року. В 2002 році вона із відповідачем вирішили для потреб сім'ї придбати квартиру, для чого за спільні кошти подружжя, скориставшись пропозицією [PERSON], купили належну йому квартиру [ADDRESS] В квітні 2012 року, їй стало відомо, що 25 вересня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування зазначеної квартири. Вважає, що договір дарування квартири є удаваним та таким, що приховує договір купівлі продажу, оскільки [PERSON] фактично отримав від неї та відповідача кошти в розмірі 5 000 доларів США за передачу у власність [PERSON] вказаної квартири, тобто дійсна воля сторін договору не відповідала волевиявленню вираженому в договорі дарування. При цьому, позивачка вказує, що [PERSON] був зовсім чужою людиною [PERSON], а тому не мав жодних підстав безоплатно передавати спірну квартиру йому у власність. Тому, на думку позивачки, дані обставини свідчать про те, що договір дарування від 25 вересня 2002 року є удаваним правочином, оскільки має всі ознаки договору купівлі-продажу, що в свою чергу порушує її право на частину вищезазначеної квартири у праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивачка посилаючись на положення ст. 70 Сімейного кодексу України вважає, що за рішенням суду її частка майна повинна бути збільшена, оскільки з нею, проживають діти, а розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Обґрунтовуючи таку свою вимогу позивачка зазначає, що вона проживає разом з дітьми в квартирі своєї матері і на даний час є безробітною. Згідно з рішенням Смілянського міськрайонного суду від 25 червня 2012 року вона отримує від відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в середньому 500 грн. на місяць. Сплата аліментів щодо сина [PERSON] припинена в зв'язку із досягненням ним повноліття. Її витрати по сплаті комунальних послуг в середньому на місяць складають 500 грн. Щомісячні витрати на харчування в середньому на обох дітей складають 2500 грн., а середньомісячні витрати на забезпечення дітей одягом складають 800 грн. Син [PERSON] навчається в загальноосвітній школі №14, щомісячний розмір плати за навчання складає 50 грн., додаткові витрати (на харчування, свята, ремонт, прибиральницю, олімпіади, гуртки та інше) в середньому складають 150 грн. на місяць. Старший син [PERSON] навчається в Смілянському технікумі харчової промисловості на державному замовленні, додаткові витрати (на харчування, свята, прибиральницю, профспілкові внески та ін.) складають в середньому 100 грн. на місяць. В зв'язку з навчанням він не має змоги працювати та достатньо забезпечувати себе самостійно, а тому перебуває повністю на її утриманні. Окрім цього, в зв'язку з хворобою [PERSON] потребує періодичного лікування (двічі на рік) в офтальмологічному центрі «Веселка» в м. Черкасах. Витрати на лікування складають 700 грн. за 10 сеансів, а витрати на дорогу складають 25 грн. в один бік. Таким чином, річні витрати пов'язані з лікуванням [PERSON] з урахуванням кількості сеансів та витрат на дорогу в обидві сторони складають 3400 грн., що в середньому на місяць становить 283 грн. Враховуючи розміри прожиткового мінімуму, розмір своїх витрат на дітей та той факт, що вона не має основного джерела заробітку, вказує що призначених аліментів не вистачає для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Оскільки із нею будуть проживати двоє дітей, а розмір аліментів не достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, з урахуванням норми жилої площі на одну особу, що встановлена ст. 47 Житлового кодексу Української РСР, вважає, що її частка в квартирі [ADDRESS], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя повинна бути збільшена, а розподіл квартири проведений у співвідношенні 3/4 до 1/4 частини. 16 грудня 2008 року нею із відповідачем на спільні кошти подружжя було придбано автомобіль «КІА Magentis», д.н.з. [NUMBER], зареєстрований на ім'я відповідача. Автомобіль перебуває у постійному користуванні відповідача, документи та ключі від автомобіля також знаходяться у нього. Спільне користування автомобілем є неможливим через погані відносини, що склалися між нею та відповідачем, а виділити її частку в натурі без пошкодження об'єкта поділу є неможливим. Тому, позивачка просить автомобіль, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і є неподільною річчю, виділити відповідачу, стягнувши з нього на свою користь половину його вартості в розмірі 62250 грн. Також позивачка зазначала, що вироком Смілянського міськрайонного суду від 26 листопада 2002 року [PERSON] та інших неповнолітніх осіб визнано винними та засуджено за вчинення низки крадіжок чужого майна, включаючи і майна із гаража відповідача на загальну суму 10776 грн. 60 коп. В подальшому рішенням Смілянського міськрайонного суду від 01 грудня 2003 року на користь [PERSON] із [PERSON] та батьків інших засуджених неповнолітніх осіб стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 10776 грн. 60 коп. та 1500 грн. моральної шкоди. Тому, позивачка просила стягнути із відповідача на свою користь половину грошової суми, отриманої [PERSON] на підставі цього рішення суду. Проте, в ході розгляду справи позивачки свої вимоги в цій частині не підтримала, вказуючи, що відповідачем за рішенням суду отримано лише частина коштів, які раніше могли бути використані на потреби сім'ї. Заперечуючи проти позову [PERSON] [PERSON] подав зустрічний позов, вказуючи, що квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, що була йому подарована [PERSON], а тому не підлягає поділу. Претензій у [PERSON] щодо законності договору дарування квартири протягом 11 років не виникало, а її вимоги щодо розподілу квартири він пов'язує лише із їхнім розлученням. Під час шлюбу ним в інтересах сім'ї 12 грудня 2008 року укладено договір позики на суму 130 000 грн. для придбання автомобіля «КІА Magentis». Грошові кошти в інтересах сім'ї взято ним за договором позики від 12 грудня 2008 року, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та використані на придбання автомобіля вартістю 124 500 грн. та його реєстрації в Смілянському ВРЕР. Тому вважає, що суд повинен стягнути з позивачки половину взятих зобов'язань за договором позики від 12 грудня 2008 року, за яким грошові кошти було використано для придбання автомобіля, що становить 65 000 грн. (130 000:2). У жовтні 2012 року на прохання [PERSON], з метою придбання житла для їх дітей, ним було позичено грошові кошти у [PERSON] у розмірі 150000 грн. на придбання квартири [ADDRESS]. Вказані кошти ним передано [PERSON], яка ввела його в оману щодо істинних мотивів необхідності оформлення придбаної квартири на ім'я своєї матері [PERSON]. Про те, що договір купівлі-продажу цієї квартири було оформлено на ім'я [PERSON]. йому стало відомо в судовому засіданні 02 серпня 2012 року. [PERSON]. до спірної квартири не має ніякого відношення, ніколи не вселялася в квартиру та в ній не проживала, коштів на її придбання не мала, є пенсіонеркою і, крім пенсії, ніяких доходів не отримувала, має власне житло за адресою: [ADDRESS]. Оскільки ним було взято грошові кошти в інтересах сім'ї за договором позики, ці грошові кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, взяті в борг у позичальника, [PERSON], у розмірі 150 000 грн. на придбання квартири [ADDRESS], тому цей борг потрібно розділити порівну. Вважає, що договір купівлі-продажу цієї квартири від 09 жовтня 2012 року, укладений між та ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]. є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначена квартира фактично була придбана за кошти, які позичено ним у [PERSON]. Отже, зважаючи на той факт, що покупцем вище зазначеної квартири є [PERSON], оскільки грошові кошти у розмірі 150 000 грн. було передано саме їй для придбання квартири, договір щодо купівлі вказаної квартири в частині покупця слід визнати удаваним, застосувати до цього правочину положення ст. 235 ЦК України, визнати цю квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та провести її розподіл. В разі ж незадоволення цієї вимоги просить стягнути із [PERSON] половину боргового зобов'язання перед [PERSON] в розмірі 75 000 грн. (150 000:2). Заперечуючи проти зустрічного позову [PERSON], [PERSON] зазначає, що твердження [PERSON] щодо отримання ним двох кредитів в розмірі 130 000 та 150 000 грн. для придбання відповідно автомобіля «КІА Magentis» та квартири [ADDRESS] не відповідають дійсності, не підтвердженні жодним доказом і є завідомо неправдивими. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON]. позов [PERSON] також не визнала та вказала, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності. Підставою для набуття такого права став укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір купівлі-продажу від 09 грудня 2012 року, за яким нею, як покупцем, на користь банку, як продавця, було сплачено готівкові кошти в розмірі 168500 грн. Цю квартиру вона придбала для свого сина [PERSON]. Кошти на купівлю квартири в розмірі 105000 грн. отримані нею від сина та від матері [PERSON] Частина коштів в розмірі 59000 грн. отримані нею в позику від сестри [PERSON] (20000 грн.), подруги [PERSON] (15000 грн.) та сусідки [PERSON] (24000 грн.). Іншу ж частину вартості квартири в розмірі 4500 грн. було сплачено нею з власних коштів. На даний час частина отриманих в позику коштів в розмірі 27000 грн. була повернута нею, а залишок отриманих в позику коштів залишаються не повернутими позичальникам та виплачуються нею у відповідності зі встановленими домовленостями. Жодних коштів від [PERSON] чи від своєї дочки [PERSON] на купівлю зазначеної квартири вона не отримувала. Тому, вважає, що вимоги [PERSON] за зустрічним позовом щодо визнання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року удаваним в частині покупця та зміну покупця є безпідставними, а доводи наведені в його позові не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами. Ухвалами суду відповідно від 05 грудня 2013 року та від 18 лютого 2014 року до участі в розгляді справи залучено в якості третіх осіб на стороні відповідача [PERSON] за первинним позовом - [PERSON], а на стороні відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON]. - ПАТ КБ «ПриватБанк». Треті особи в судові засідання жодного разу не з'явилися, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, встановлення (визнання) укладення договору купівлі-продажу та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та розподіл спільного майна подружжя підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON]. та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним - удаваним в частині покупця та розподіл спільного майна подружжя слід залишити без задоволення виходячи з наступного. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року та не стосуються випадків, зазначених в пункті 9 Прикінцевих та перехідних положень даного Кодексу, а тому до них необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 41 цього ЦК України угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Умовами чинності угоди є дотримання низки вимог щодо її змісту, дієздатності сторін, характеру волевиявлення, форми, ставлення до настання наслідків, спеціальних вимог тощо. В судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М. та зареєстровано в реєстрі за №5003 (а.с.9). В силу ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР в разі, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Воля сторін в удаваній угоді спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені угодою. Позивачка вказує, що за допомогою укладеної угоди дарування спірної квартири приховується угода щодо її купівлі-продажу. Такі посилання позивачки суд вважає обґрунтованими, виходячи з наступного. В адресованій на ім'я головуючого у справі судді Гудзюка І.В. заяві від 15 серпня 2013 року, засвідченої нотаріусом Сочинського нотаріального округу, [PERSON], проживаючий в [ADDRESS], вказує, що ним 25 вересня 2002 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування із [PERSON] квартири [ADDRESS]. Проте, [PERSON] підтверджує факт отримання від [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в розмірі 5 000 доларів США за передачу їм у власність цієї квартири. Тобто, аналізуючи зміст адресованої до суду заяви, слід зазначити, що [PERSON] підтвердив факт продажу своєї квартири за 5000 доларів США та відсутності у нього наміру дарування цієї квартири особам, яких він не знав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що [PERSON] він дуже добре знає, оскільки останній був його однокласником. Їх батьки були кадровими військовими, разом проходили військову службу, дружили сім'ями та жили в будинках поруч. В подальшому [PERSON] переїхав на постійне проживання в м. Сочі, а його батьки лишалися проживати в [ADDRESS]. Їх старший син помер, тому він, [PERSON], майже через день навідувався до його батьків, опікав їх, допомагав по господарству. [PERSON] не міг часто приїжджати до батьків, а тому вирішив забрати їх до себе у м. Сочі, а квартиру продати. Квартиру продали за 5000 доларів США подружжю [PERSON], але у нотаріуса оформили договір дарування з метою зменшення розходів по оформленню угоди по відчуженню квартири. Насправді подарувати квартиру чужим людям, якими були [PERSON], ні [PERSON], ні його син [PERSON] не могли і не мали на меті. Гроші за квартиру безпосередньо передавалися подружжям [PERSON] - [PERSON] в зазначеній квартирі в день її відчуження. Свідок [PERSON], приватний нотаріус Смілянського районного нотаріального округу, показав, що дійсно ним посвідчувався оспорюваний договір дарування, але деталей його укладення та осіб, які були при цьому присутні він за збігом великого проміжку часу не може. Разом з тим, свідок підтвердив показання свідка [PERSON] в частині того, що на час укладення оспорюваного правочину витрати по оформленню договору купівлі-продажу нерухомості були значно вищими ніж при оформленні договору дарування. Вказані обставини свідчать про те, що договір дарування квартири було укладено [PERSON] та [PERSON] з метою приховати її купівлю-продаж, а ціллю - уникнути зайвих витрат при нотаріальному посвідченні договору. Реальною угодою, яку сторони мали на увазі та яка мала на меті створення певних юридичних наслідків, була угода купівлі-продажу спірної квартири. Спір, що виник між сторонами підлягає вирішенню із застосуванням норм, що регулюють цю угоду. Необґрунтованими також являються посилання [PERSON] та його представника представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення за захистом порушеного права. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. В силу статті 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Посилання позивачки на той факт, що про порушення свого права він дізнався у квітні 2012 року відповідачем та його представником не спростовані. На підтвердження тих обставин, що позивачка знала про укладений договір раніше не надано суду будь-яких доказів. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази вказують на недоведеність тих обставин, на які посилається відповідач [PERSON] та необґрунтованість його заперечень проти позову. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28 квітня 1978 року суд, встановивши, що угода, укладена з метою приховати іншу угоду, відповідно до частини 2 статті 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Закон не передбачав недійсність удаваної угоди, а лише пропонував застосувати до відносин сторін норми, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За загальним правилом, встановленим ч. 3 ст. 368 ЦК України (в редакції 2004 року), ч. 1 ст. 22 КпШС України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є кожна річ, набута за час шлюбу. Квартира [ADDRESS] придбана за угодою купівлі-продажу 25 вересня 2002 року в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], який тривав із 06 червня 1998 року по 27 листопада 2013 року, а тому ця квартира являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є в натурі та підлягає розподілу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. При цьому суд не знаходить підстав для збільшення часки майна дружини [PERSON] із 1/2 до 3/4 частин, оскільки наведені нею обставини не дають підстав для застосування положень ч. 3 ст. 70 СК України. Також об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає розподілу між колишнім подружжям [PERSON] є і автомобіль «КІА Magentis», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], придбаний ними в період шлюбу за спільні кошти подружжя за зареєстрований на ім'я [PERSON] Зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази вказують на недоведеність тих обставин, на які посилається [PERSON] щодо обставин придбання автомобіля. Його твердження про те, що 12 грудня 2008 року ним укладено договір позики на суму 130 000 грн. на придбання автомобіля не підтверджується жодним доказом. Вирішуючи питання щодо розподілу автомобіля, суд вважає за доцільне, з врахуванням положень ч.2 ст. 71 СК України, виділити автомобіль відповідачу [PERSON], присудивши відповідачці [PERSON] грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цей автомобіль в розмірі половини його вартості в сумі 62 250 грн. (124 500 грн. : 2). При цьому, вартість автомобіля в зазначеному розмірі на даний час сторони не оспорювали. Також безпідставними та такими, що не ґрунтуються на жодному достовірному доказі є вимоги [PERSON] по зустрічному позову щодо визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] частково недійсним - удаваним в частині покупця та розподіл цієї квартири між ним та [PERSON] До показів свідка [PERSON], який є рідним братом [PERSON], в частині надання позики в розмірі 150 000 грн. на придбання зазначеної квартири суд ставиться критично, оскільки цей свідок вочевидь зацікавлений в наслідках вирішення цього спору в інтересах рідного брата, а також і тим, що ці покази об'єктивно не підтверджені жодним доказом. На підставі наведеного, ст.ст. 41, 58, 62, 64, 71, 76, 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України (в редакції 2004 року), ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60, 70, 71 СК України,

Outcome: partial