Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду із\~позовом до\~фізичної особи\~-\~підприємця [PERSON] \~про визнання\~незаконним та\~скасування наказу\~про припинення\~трудового договору\~(контракту),\~зміну запису\~у трудовій\~книжці,\~стягнення утриманої\~заробітної плати,\~відшкодування моральної\~шкоди,\~в якому\~просить суд\~визнати незаконним\~та скасувати\~наказ фізичної\~особи -\~підприємця [PERSON] \~про припинення\~трудового договору\~(контракту),\~№ 75-к\~від 27.03.2021\~року відносно\~ [PERSON] ,\~зобов`язати\~фізичну особу\~підприємця -\~ [PERSON] \~змінити запис\~у трудовій\~книжці [PERSON] \~стосовно її\~звільнення,\~а саме:\~внести запис\~до трудової\~книжки про\~звільнення [PERSON] \~з 27.03.2021\~року на\~підставі ст.38\~КЗпП України,\~стягнути з\~фізичної особи\~підприємця \~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~утриману суму\~заробітної плати,\~при розрахунку\~при звільнені\~у розмірі\~4473,91\~грн.,\~стягнути з\~фізичної особи\~підприємця \~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~відшкодування моральної\~шкоди у\~розмірі 10000,00\~грн.,\~стягнути з\~фізичної особи\~підприємця \~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] ,\~судові витрати\~на сплату\~судового збору\~у розмірі\~908,00\~грн.,\~і витрати\~на правову\~допомогу,\~посилаючись на\~те,\~що з\~01.10.2020\~року [PERSON] \~перебувала у\~трудових відносинах\~фізичною особою\~підприємцем \~ [PERSON] .\~Позивач була\~прийнята на\~роботу продавцем\~непродовольчих товарів,\~а саме\~у магазині\~одягу « [INFO] » у\~ [ADDRESS] ,\~та відповідно\~до укладеного\~договору,\~серед іншого,\~була зобов`язана\~вести облік\~товарно-матеріальних\~цінностей. При укладенні договору, інших документів відносно обліку товарно-матеріальних цінностей: акту прийняття товару, інвентаризації, вона не підписувала. 13.03.2021 року при проведенні переобліку товару уповноваженими відповідачем особами була виявлена недостача товару на суму 70000,00 грн., яку з незрозумілих обставин для позивача поставили в провину останній, однак до недостачі товару на зазначену суму позивач жодним чином відношення не має. Напроти ревізійною комісією, регіональним представником відповідача було встановлено, що дії щодо недостачі товару почали відбуватися задовго до прийнятті позивача на роботу та продовжувались під час виконання трудових обов`язків, а саме відбувались неправомірні дії з товаром відповідача між керівником магазину, у якому працювала позивач, [PERSON] та бухгалтером (касиром) [PERSON] , які мали з цього неправомірну фінансову вигоду. У зв`язку з наявністю конфліктної ситуації, необґрунтованих обвинувачень у причетності до недостачі товару, позивач виявила бажання звільнитися та 27.03.2021 року подала керівництву заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, 27.03.2021 року згідно з наказом № 75-к трудовий договір припинено, позивача звільнено\~на підставі\~п.\~2\~ст.41\~КЗпП України\~за вчинення\~дій,\~що дають\~підстави для\~втрати довіри.\~Позивач вважає,\~що даний\~наказ було\~винесено без\~законних підстав\~та з\~грубим порушенням\~законодавства про\~працю,\~порушенням її\~прав і\~інтересів як\~працівника,\~тому вважає\~звільнення за\~вказаною підставою\~неправомірним. Оскільки позивач\~була звільнена\~за вчинення\~дій,\~що дають\~підстави для\~втрати довіри,\~при її\~розрахунку було\~утримано суму\~грошових коштів\~у розмірі\~4473,91\~грн.\~із заробітної\~плати,\~яку вона\~повинна була\~отримати при\~звільнені. Неправильне формулювання\~причини звільнення\~в трудовій\~книжці перешкоджало\~позивачу працевлаштуванню,\~оскільки такий\~запис не\~викликає довіри\~майбутнього працедавця. Порушення трудових прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 10000,00 гривень морального відшкодування. 24.09.2021\~року до\~суду надійшов\~відзив від\~відповідача,\~в якому\~вона зазначила,\~що 01.10.2020\~року [PERSON] \~була прийнята\~на роботу\~продавцем непродовольчих\~товарів за\~трудовим договором\~і того\~ж дня\~з нею\~був укладений\~договір про\~повну індивідуальну\~матеріальну відповідальність.\~В подальшому,\~кожного місяця,\~проводилась інвентаризація\~товару у\~магазині та\~декілька разів\~була виявлена\~нестача товару\~або грошових\~коштів з\~вини продавців,\~які потім\~цю нестачу\~за рахунок\~особистих коштів\~поповнювали касу\~магазину.\~13.03.2021\~року при\~проведенні переобліку\~товару було\~виявлено дуже\~велику суму\~нестачі товару.\~Факти нестачі\~та компенсації\~позивач не\~заперечувала,\~а навпаки\~підтвердила у\~своєму поясненні,\~яке вона\~написала 16.03.2021\~року.\~На підставі\~вказаних постійних\~нестач та\~порушення позивачем\~умов договору\~про повну\~індивідуальну матеріальну\~відповідальність 27.03.2021\~року було\~прийнято рішення\~звільнити позивача\~на підставі\~п.2\~ст.41\~КЗпП,\~про що\~було зроблено\~відповідний запис\~у трудовій\~книжки. На час\~внесення запису\~та отримання\~позивачем трудової\~книжки від\~останньої не\~надходило зауважень\~та заперечень. У зв`язку із викладеним, позивач була звільнена на законних підставах та без порушень законодавства про працю, тому позов задоволенню не підлягає. 26.10.2021\~року до\~суду від\~позивача надійшла\~відповідь на\~відзив,\~в якій\~вона зазначила,\~що при\~укладенні договору,\~інших документів\~відносно обліку\~товарно-матеріальних\~цінностей вона\~не підписувала\~та таких\~дій при\~оформленні на\~роботу проведено\~не було,\~про наявність\~будь-якої\~заборгованості працівників\~(продавців)\~перед керівництвом\~позивачу відомо\~не було. Позивач при укладенні договору почала роботу без підписання акту інвентаризації, хоча Відповідач повинна була підписати з матеріально відповідальною особою цей акт. Продавці грошові кошти за товар в руки не беруть, а покупці грошові кошти за товар сплачують самостійно до каси. Позивач і її представник у судове засідання не з`явилися, позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомленою судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення позивача і її представника, свідка, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.\~\~ Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 01.10.2020 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах фізичною особою підприємцем [PERSON] , була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором №27 від 01.10.2020 року (а.с.9). 01.10.2020 року між фізичною особою підприємцем [PERSON] і [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.45). 13.03.2021 року при проведенні переобліку товару у магазині-складі у м.Запоріжжя уповноваженими відповідачем особами була виявлена недостача товару на суму 80786,81 грн., про що складено акт інвентаризації товарів №2638 від 13.03.2021 року (а.с.46-47). Акт не був підписаний [PERSON] , оскільки при прийняті її на роботу облік товару не проводився. 27.03.2021 року згідно з наказом № 75-к трудовий договір припинено, [PERSON] звільнено на підставі п. 2 ст.41 КЗпП України за вчинення дій, що дають підстави для втрати довіри, про що було зроблено відповідний запис до трудової книжки [PERSON] (а.с.9, 10). Згідно з наказом №78-од від 17.03.2021 року про стягнення, у зв`язку із виявленими фактами нанесення матеріальної шкоди ФОП [PERSON] у вигляді нестачі матеріальних цінностей, підтвердженої результатами інвентаризації (акт від 13.03.2021 року) та на підставі договору про повну матеріальну відповідальність було наказано здійснити часткове покриття нанесеної шкоди шляхом стягнення із заробітної плати продавця непродовольчих товарів [PERSON] (а.с.11). Відповідно до розрахункового листа за березень 2021 року з нарахувань [PERSON] було утримано: 3013,80 гривень відшкодування шкоди, 112,32 військовий збір, 1347,79 НДФЛ (а.с.10 зворотна сторона). 27.03.2021 року [PERSON] написала заяву про її звільнення за власним бажанням (а.с.11 зворотна сторона). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що працювала у магазині разом із [PERSON] у період з 01.09.2020 року по 27.03.2021 року. Вони були прийнятті на роботу із позивачкою в один день. При прийнятті на роботу інвентаризація не проводилася, в подальшому була раз на місяць. Після проведених інвентаризацій адміністрація повідомляла, що все гаразд, маленькі нестачі у розмірі 100-200 гривень списували із заробітної платні. В березні 2021 року приїхали з головного офісу і провели інвентаризацію під час якої виявили недостачу приблизно на 80000 гривень. Написали пояснення з цього приводу. Від інших працівників магазину стало відомо, що в утворенні недостач зізналася касир, в сейфі якої виявили бірки з одягу. Спочатку вирішили усю суму недостачі покласти на керівника і касира, але в подальшому вирішили покласти на колектив. У зв`язку із незгодою було подано заяву про звільнення за власним бажанням. Також свідок зазначила, що продавці в магазині відношення до грошових взаємовідносин із клієнтом не мають, розрахунок за товар відбувається на касі. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, її показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Уданій справі позивача звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я. Так, розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); винна дія працівника; втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Таким чином, роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника. Питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (постанова ВС від 10.06.2019 року у справі № 385/1345/16-ц). Таким чином, звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України можливе лише спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності. Відповідачем не доведено, що посада, яку обіймала [PERSON] , передбачала безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей. Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника (постанова ВС від 20.11.2019 у справі №359/3683/18). Втрату довір`я до працівника, як підставу його звільнення, за обставин цієї справи роботодавець обґрунтовує актом інвентаризації у магазині одягу « [INFO] » у місті Запоріжжі за адресою: [ADDRESS] , яким зафіксована недостача товарів на суму 70000,00 грн. Разом з тим, судом встановлено, що конкретних винних дій позивача та порушень нею посадових обов`язків, які призвели до виникнення цієї недостачі, відповідачем не доведено, отже і вина позивача у недостачі не доведена. Сам по собі факт недостачі без доведення вини працівника не може бути достатньою підставою для недовіри та звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41КЗпП України (правовий висновок у постанові ВС від 16.01.2018 року у справі №490/9707/14-ц). Зокрема, суду не надано документів по наслідкам проведеного службового розслідування, яким встановлено, що позивач допустила порушення вимог посадової інструкції, приписів нормативних актів, тобто вчинила дисциплінарний проступок, який би був підставою для висновку про втрату до неї довір`я. З урахуванням наведеного всі посилання відповідача на сам факт наявності недостачі в магазині, в якому позивач працювала продавцем, що дає підстави для втрати до неї довір`я та звільнення, оскільки вона безпосередньо несе відповідальність за товарно-матеріальні цінності, є безпідставними, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України можуть бути застосовані виключно за умови вчинення працівником конкретних винних дій, а таких обставин судом не встановлено та відповідачем не доведено, адже не зазначено у відзиві будь-яких конкретних винних дій позивача, що призвели до виникнення недостачі. Такі висновки суду в цій справі, як зазначалося, відповідають позиції ВС від 16.01.2018 року у справі №490/9707/14-ц. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Отже, враховуючи визнання безпідставним звільнення [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, виходячи із заяви останньої щодо звільнення за власним бажанням, суд вбачає, що позовна вимога про зобов`язання фізичної особи підприємця [PERSON] внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з 27.03.2021 року на підставі ст.38 КЗпП України підлягає задоволенню. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд встановив наступне. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, у зв`язку з тим що відповідачем було порушено права позивача у сфері трудових правовідносин, що виразилося в незаконному звільненні, порушенні права на працю, втрати нормальних життєвих зв`язків, складнощі у працевлаштуванні позивача за наявного запису у трудовій книжці, що призвело до моральних страждань, змусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, суд вважає, що діями відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини справи, характер та глибину пов`язаних з незаконним звільненням моральних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 2000 грн. 00 коп. У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи те, що позивачем було сплачено судовий збір за вимогу відшкодування моральної шкоди і позов в цій частині задоволено частково, сума сплаченого судового збору підлягає стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог. Сума судового збору за вимоги щодо захисту порушених трудових прав позивача, від сплати якого остання була звільнена, підлягають стягнення в дохід держави з відповідача.

Outcome: partial