Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 14 жовтня 1999 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Глибоцького районного суду від 03 липня 2012 року. Від даного шлюбу у них є двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Посилалася на те, що за час їх спільного проживання ними було розпочато будівництво житлового будинку який знаходиться по вул.. В. Александрі № 28 в с. Димка Глибоцького району Чернівецької області. Вказувала не те, що відповідач [PERSON] 05 вересня 2011 року уклав договір дарування зі своєю матірю [PERSON], яким подарував останній даний обєкт незавершеного будівництва без її згоди, а тому просила визнати даний договір дарування недійсним та поділити між нею та її колишнім чоловіком будівельні матеріалів та конструкцій, які використані на будівництво вищевказаного житлового будинку, вартістю 471 354 гривень, а також просила скасувати реєстрацію права приватної власності відповідача [PERSON] на даний обєкт незавершеного будівництва. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та надали аналогічні пояснення, викладені в позовні позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити у їх задоволенні за безпідставністю, посилаючись на те, що спірне будівництво проводилося після того як сторони припинили проживати разом та вести спільне господарство, вказувала на те, що позивачка участі у будівництві не брала, тому просила суд відмовити у задоволенні даного позову. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, просили суд відмовити у задоволенні позову задовольнити, посилаючись на те, що позивачка участі у будівництві не брала, все будівництво проводилося за кошти [PERSON] та кошти [PERSON], а позивачка не проживає з [PERSON]І з осені 2010 року з того часу вони припинили шлюбні відносини та проживають окремо в Італії. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст..60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Крім того, пунктами\~\~22 та 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 липня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 14 жовтня 1999 року, який був розірваний на підставі рішення Глибоцького районного суду від 18 серпня 2011 року, яке було змінено ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25 рудня 2014 року. Від шлюбу у них є двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Перебуваючи в шлюбі, позивачка [PERSON] та [PERSON] 20 січня 2005 року придбали житловий будинок, який знаходився по вул.. В. Александрі № 28 в с. Димка Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується договором купівлі продажу від 20.01.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 125 на підставі даного договору право власності було зареєстроване в Глибоцькому комунальному бюро технічної інвентаризації за відповідачем [PERSON] 21.01.2005 року. На підставі рішення 1 сесії 5 скликання Димківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 13 квітня 2006 року за № 10/6-1/06 [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії ЯГ № 436687 від 02 жовтня 2006 року. Рішенням виконавчого комітету Димківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 15 квітня 2009 року [PERSON] було надано дозвіл на перебудову житлового будинку, господарських будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,25 га, яка належала йому на праві власності в с. Димка по вул.. В. Александрі № 28 Глибоцького району Чернівецької області. Однак, подружжя не здійснювало перебудови, а знесло старий житловий будинок, який був обєктом спільної сумісної власності. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 05.07.10 р. по 23.07.10 р. перебували разом на території України, на той час вони проживали, як подружжя та вирішили на земельній ділянці по вул.. В. Александрі № 28 Глибоцького району Чернівецької області побудувати житловий будинок. Вони знайшли бригаду, яка мала займатися будівництвом та затвердили проект майбутнього будинку. Восени 2010 року почали проводитися деякі будівельні роботи. Дані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], а також допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка просилася на те, що з 14 жовтня 1999 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Глибоцького районного суду від 03 липня 2012 року. Однак, в ході розгляду справи було встановлено, що дане рішення було переглянуте судом, скасоване, а провадження по даній справі було закрито 15 січня 2015 року. Разом з тим в судом встановлено, що 18 серпня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2011 року вказане рішення апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року рішення Глибоцького районного суду від 18 серпня 2011 року змінено, виключено з мотивувальної частини зазначення часу не проживання з 2010 року, в решті рішення залишено без змін. Суд відхиляє посилання позивача, що вони із відповідачем [PERSON] проживали разом до жовтня 2011 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з осені 2010 року. Так, із з матеріалів справи вбачається, що\~\~[PERSON] звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу у серпні 2011 року, зазначив у позові що вони із [PERSON] не проживають разом понад рік і шлюб носить формальний характер. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року встановлено, що слід вважати, що сторони не проживають понад рік, так як зазначив позивач в позовній заяві. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що з кінця 2010 року [PERSON] та [PERSON] не проживали разом однією сімєю, [PERSON] переїхав жити до своєї матері, яка також проживає в Італії. Також судом було встановлено, що 17 лютого 2011 року позивачка [PERSON] звернулася до Італійського суд із клопотанням про позбавлення батьківських прав [PERSON], через прикру поведінку батька по відношенню до дітей, насильство стосовно матері та незацікавленість життям дітей. У звязку зі чим 02 травня 2013 року вказане клопотання було задоволено, [PERSON] позбавлено батьківських прав та стягнуто аліменти по 300 євро щомісячно на утримання дітей. Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, суд вважає доведеними ті обставини, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки, спільне проживання, ведення господарства\~\~та придбання спільного майно з осені 2010 року. З огляду на вказані обставини, суд відхиляє посилання позивачки та її представника на ті обставини, що на час укладення договору дарування незавершеного будівництва 54 % готовності 05 вересня 2011 року подружжя проживало разом та спільно здійснювали спірне будівництво. З висновку судової будівельно технічної експертизи від 15 січня 2014 року вбачається, що вартість будівельних матеріалів використаних на будівництво житлового будинку, по вул.. В. Александрі № 28 в с. Димка Глибоцького району Чернівецької області становить 350 681 гривень, а вартість будівельних робіт і матеріалів, які витрачені на будівництво даного будинку становить 471\~354 гривень, при цьому ступінь готовності експертом визначено 64 %, тобто із часу укладення договору ступінь готовності збільшилася на 10%, які позивака також просить визнати сумісною власністю подружжя. У ч. 6 ст. 57 СК визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Згідно з розясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Враховуючи наведене, суд вважає, що спірне будівництво проводилося за час окремого проживання подружжя до розірвання шлюбу у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, за кошти [PERSON], тому визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя підстав немає. Разом із тим, визнати вказане майно особистою власністю відповідача [PERSON] суд також не може, оскільки таких вимог останнім не заявлялося. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив також із того, що позивачкою [PERSON] не було доведено належними та допустимими доказами який обсяг будівельних матеріалів та будівельних робіт (їх вартість) було фактично здійснено до часу припинення спільного проживання подружжя, тобто до осені 2010 року. 05 вересня 2011 року відповідач [PERSON], подарував своїй матері відповідачці по справі [PERSON], інтереси якої представляла [PERSON], обєкт незавершеного будівництва с. Димка по вул.. В. Александрі № 28 Глибоцького району Чернівецької області, на підставі договору дарування укладеного 05 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, зареєстрованого за № 2154. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати даний договір дарування недійсним, посилаючись на те, що [PERSON] ввів другу сторону в обману, не повідомивши її про те, що вона [PERSON] має право на 1/2 частку даного майна, а також посилаючись на те, що оспорюваний нею договір порушує публічний порядок. Однак, суд вважає, що такі посилання позивача є безпідставними. Так, ст. 215 ЦК України визначає що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним\~\~і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як роз'яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Разом із тим, позивачем не доведено в судовому засіданні, що відповідачем був укладений оспорюваний нею договір в наслідок обману та не підтверджено, що договір порушує публічний порядок. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Із матеріалів справи вбачається, що предметом договору дарування є незавершене будівництво, а тому будь яких майнових прав неповнолітніх при укладенні договору дарування порушено не було. Тому, суд відхиляє доводи позивача, що відповідач [PERSON] подарував обєкт незавершеного будівництва без згоди органу опіки і піклування в порушення ст. 224 ЦК України, як безпідставні. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави вважати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.57- 61, 68-71 СК України, ст. ст. 203, 369 ЦК України,

Outcome: dismissed