Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самосійних вимог на предмет спору - Тернопільська районна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами по [ADDRESS] . [PERSON] за життя було складено заповіт, згідно змісту якого все його майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і все те, що йому буде належати на день смерті і на що згідно з законом буде мати право, він заповів [PERSON] , тобто позивачці. На даний час заповіт не скасований та не змінений. У справах Тернопільської районної державної нотаріальної контори заведена спадкова права за № 497/2017, після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини. Проте, нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2057/02-31 від 07 грудня 2020 року, якою [PERSON] у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , після смерті [PERSON] відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючого документа та реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 04 лютого 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самосійних вимог на предмет спору - Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнав. Представник третьої особи Тернопільської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, у якому просив розглянути справу без його присутності. За вказаних обставин, з підстав передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, а також у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Івачеводолішнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 17 серпня 2017 року, [PERSON] помер [INFO] . 14 лютого 2013 року [PERSON] склав заповіт, яким усе майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті заповів [PERSON] . На день смерті [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані, проживали і проживають прийомна дочка - [PERSON] , онуки - [PERSON] , [PERSON] , правнуки - [PERSON] , [PERSON] , що слідує із довідки № 29, виданої виконкомом Білецької сільської ради Тернопільського р-ну Тернопільської обл. 01 лютого 2021 року. Відповідно до довідки № 28, виданої виконкомом Білецької сільської ради Тернопільського р-ну Тернопільської обл. 01 лютого 2021 року за [PERSON] рахується житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Станом на 15 квітня 1991 року суспільна група господарства - колгоспна. Склад двору - голова - [PERSON] , батько - [PERSON] , син - [PERSON] . Як слідує з інформаційної довідки № 1680, виданої 18 грудня 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 червня 1990 року та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 91. Відповідно до інформаційної довідки № 1684, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації житловий будинок за адресою [ADDRESS] , має загальну площу 80,0 кв.м., житлову - 64,3 кв.м. По обліку бюро будинковолодіння рахується за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Раніше будинковолодіння рахувалось в с. Нижній Іванів. 26 жовтня 2017 року у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу № 61446007, номер у нотаріуса - 497/2017 після смерті [PERSON] , що слідує із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі Постановою нотаріуса №2057/02-31 від 07 грудня 2020 року [PERSON] у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , після смерті [PERSON] відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Довідка № 1685, видана 18 грудня 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації засвідчує, що вартість будинковолодіння по [ADDRESS] становить 544 580 грн. Відтак, проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до наступного висновку. Правовий статус майна колгоспного двору був врегульований ст. ст. 120 - 126 Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Частиною 1 статті 112 Цивільного кодексу УРСР було передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно зі ст. 120 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 123 Цивільного кодексу УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Таким чином, право на частку у колгоспному дворі, яке було набуто до 15 квітня 1991 року мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Відповідно до довідки № 28, виданої виконкомом Білецької сільської ради Тернопільського р-ну Тернопільської обл. 01 лютого 2020 року за [PERSON] рахується житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Станом на 15 квітня 1991 року суспільна група господарства - колгоспна. Склад двору - голова - [PERSON] , батько - [PERSON] , син - [PERSON] . Таким чином, право власності на житловий будинок [ADDRESS] мали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/3. [INFO] помер [PERSON] . Згідно із ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до cт. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України та в подальшому звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, однак у вчиненні нотаріальної дії та оформленні спадкових прав їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу та державної реєстрації права власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , що стало причино звернення позивачки до суду. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, в тому числі на житлові будинки, які відносились до колгоспного двору, не залежить від державної реєстрації цього права. Щодо правовстановлюючого документу на вищевказане спадкове майно, то суд виходить з наступного. Пунктом 18 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р оку, погодженої заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 року, яка була чинною на час набуття сторонами по справі та спадкодавцем у власність майна колгоспного двору, передбачено процедуру отримання правовстановлюючого свідоцтва на право власності. Зокрема, у разі будівництва будинку на колгоспній землі, розташованій у смузі міста або селища міського типу, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Померлий [PERSON] отримував свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, видане Тернопільською районною радою 30 червня 1990 року та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 91, що слідує з інформаційної довідки № 1680, виданої 18 грудня 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, однак такий документ було втрачено, а тому є підстави для застосування ст. 392 ЦК України до виниклих між сторонами правовідносин. Суд, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не порушують прав інших осіб та підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . У зв`язку з тим, що позивачка не заявила вимог про розподіл судових витрат, дане питання судом не вирішується. На підставі наведеного,

Outcome: approved