Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Борозенської сільської об`єднаної територіальної громади Великоолександрівського району Херсонської області, [PERSON] про визнання заповіту недійсним та надання додаткового строку для прийняття спадщини. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] . На момент її смерті наявні два заповіти, один з яких складено 28.05.2008 року на користь позивачки [PERSON] , а другий складено 10.09.2009 року на користь іншої особи. Вказує на те, що заповіт від 10.09.2009 року [PERSON] не складався, тобто нею не підписувався, а отже його з цих підстав слід визнати недійсним, за умови чого слід дійти висновку про чинність заповіту від 28.05.2008 року. Недійсність заповіту від 10.09.2009 року буде підтверджено показами свідків та судовою почеркознавчою експертизою. З огляду на недійсність заповіту від 10.09.2009 року спадкування позивачкою має здійснюватись за заповітом від 28.05.2008 року, оскільки за існуючих обставин він не може вважатися скасованим за ч. 3 ст. 1254 ЦК України. Про поважність причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини свідчить те, що позивачка не могла подати заяву про прийняття спадщини до державного нотаріуса, яка їй відмовила в усній формі. Приватним нотаріусом у листі від 16.04.2019 року відмовлено позивачці у прийняття спадщини саме з причин пропуску встановленого строку, а не з причин наявності іншого заповіту, що також викликає сумніви в його достовірності. Обраний позивачкою спосіб захисту дозволить довести у встановленому законом порядку той факт, що померла здійснила своє волевиявлення один раз лише 28.05.2008 року та більше його не змінювала, а значить спадкування повинно здійснюватись за первісним заповітом. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали в межах і з підстав, викладених у ньому. Наполягають на задоволенні позовних вимог. Представник Борозенської сільської ради в судовому засіданні вимоги позову не визнала і суду пояснила, що є два заповіта [PERSON] на одну земельну ділянку. Однак другим заповітом скасовано перший заповіт від 28.05.2008 року, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Просить суд відмовити в позові. [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно наданої заяви позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні за необгрунтованістю. У зв`язку з віддаленістю місця проживання, хворобливим станом здоров`я та похилим віком в судові засідання з`являтися не може, просить суд розглянути справу у його відсутність. Державний нотаріус Великоолександрівського району Карастан О.І., опитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що в 2009 році в с. Борозенське Великоолександрівського району померла [PERSON] . За життя [PERSON] склала два заповіта - перший на [PERSON] , а пізніше на іншу особу. Позивач звернулася до неї у 2009 році, у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця, з метою прийняти спадщину. Нею було рекомендовано [PERSON] привезти довідку з місця проживання спадкодавця та оплатити збір. Згодом позивач повернулася до неї і повідомила, що сільська рада не видає довідку. В телефонній розмові з представником Борозенської сільської ради було з`ясовано, що існує інший заповіт. Померла [PERSON] була дружиною покійного батька позивачки, а коли батько помер заповіт було змінено на користь брата спадкодавиці. Нею не заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] , працюючий лікарем Борозенської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, в судовому засіданні пояснив, що йому знайома [PERSON] . Вона хворіла і він надавав їй медичну допомогу. Підпис на оспорюваному заповіті дійсно належить йому, але де саме відбувалося посвідчення заповіту та хто був при цьому присутній він не пам`ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2009 році вона працювала інспектором соцзахисту. [PERSON] проживала з нею по сусідству, їй ампутували ногу. Секретар сільської ради попросила її знайти жінку, яка б здійснювала догляд за [PERSON] . Вона порекомендувала [PERSON] і та почала доглядати хвору. [PERSON] була задоволена [PERSON] . Згодом [PERSON] запросила її бути присутньою при складанні заповіту [PERSON] за місцем проживання останньої. Другим свідком було запрошено [PERSON] [PERSON] була в свідомості, розмовляла. Скаржилася, що позивач приїздить та ображає її, з цих причин вона вирішила змінити заповіт на користь свого брата. Оскільки була дуже слабка підписати заповіт не могла. [PERSON] в присутності свідків зачитала вголос текст заповіту, а [PERSON] виконала підпис замість [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що на час складання заповіту [PERSON] вона працювала секретарем сільської ради. У вересні 2009 року до неї звернулася [PERSON] та повідомила, що [PERSON] хоче змінити заповіт на користь свого брата, оскільки [PERSON] до неї ставиться негативно. Вона як секретар сільської ради надрукувала текст заповіту, запросила свідками [PERSON] та [PERSON] та пішли до [PERSON] додому. Заповіт було прочитано вголос, посвідчено підписами свідків. Оскільки [PERSON] була дуже слабка та перебувала у збудженому нервовому стані, підпис за неї здійснила [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на час складання заповіту [PERSON] він перебував на посаді сільського голови Борозенської сільської ради. [PERSON] не зверталася до нього з приводу заповітів [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її попросили здійснювати догляд за [PERSON] , з якою проживав брат позивачки. У бабусі було ампутовано ногу. [PERSON] говорила, шо [PERSON] до неї погано ставиться, б`є та ображає її і тому вона хоче змінити заповіт. На прохання [PERSON] вона поїхала до сільської ради та запросила секретаря до неї додому, оскільки та не могла рухатися. Після того як секретар вголос зачитала текст заповіту, вона підписала заповіт замість [PERSON] , оскільки та була дуже слабка та у неї тремтіли руки. Заповіт також підписали свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що під час складання [PERSON] заповіту у вересні 2009 року вона присутня не була, по суті спору пояснити нічого не може. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2008-2009 році [PERSON] написала заяву на обстеження та виготовлення документів на житловий будинок. У будинку на ліжку лежала хвора жінка. До будинку зайшли [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] почала їх виганяти, але вони не виходили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] була мачухою його дружини [PERSON] [PERSON] хворіла, була лежачою. Вони з дружиною доглядали її, привозили їй продукти. Вона нічого не розуміла. Під час складання заповіту він присутній не був, пояснити з цього приводу нічого не може. Заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача, свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приймає до уваги наступне. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту для спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(ст.1217ЦК). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218ЦК). Відповідно до ст. 1223 ЦК, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За нормами статті 1236 ЦК, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до статті 1247ЦК, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із нормами статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Уцьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до статті 1253 ЦК України,на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. За нормами частин 1-4 статті 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231цього Кодексу. Як передбаченост.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку (491-2011-п), затвердженого Кабінетом Міністрів України. У ч.5 ст.1 Закону України «Про нотаріат» закріплено, що у сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.37 Закону вказаними особами, зокрема посвідчуються заповіти. Статтею 1251 ЦК України передбачено підстави посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування. А саме, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено (ч.3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат»). За результатами розгляду справи судом встановлено, що посвідчення заповіту від 10 вересня 2009 року відбулося з додержанням вимог чинного на момент його складення законодавства: заповіт попередньо записано у письмовій формі за допомогою технічних засобів секретарем Борозенської сільської ради Давидько О.В., дієздатність заповідача перевірено. Заповіт посвідчено при свідках [PERSON] та [PERSON] , які попередньо прочитали текст заповіту вголос та підписали його, про що є запис у заповіті. У текст заповіту внесено відомості про особи свідків. Оскільки [PERSON] була тяжко хворою та не могла власноручно підписати документ, за її дорученням та в її присутності, в присутності свідків та секретаря сільської ради заповіт підписано [PERSON] , яка попередньо прочитала текст заповіту вголос, про що є запис у заповіті. [PERSON] не являється особою, яка відповідно до вимог ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» не може підписати заповіт [PERSON] . Заповіт [PERSON] від 10 вересня 2009 року зареєстровано Спадковому реєстрі за № 48106976, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 03.02.2020 року. Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Однак твердження позивача про відсутність вільного волевиявлення [PERSON] при складенні та посвідченні заповіту від 10.09.09 року є безпідставними і бездоказовими. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення [PERSON] на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало її волі, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Жодних дій з боку відповідачів по справі та сторонніх осіб, які можливо було б розцінити як вплив і тиск на волевиявлення заповідача, судом не встановлено. Роз`ясненнями наданими в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Представником позивача заявлено клопотання про призначення комісійної судово-психіатричної експертизи для визначення стану психіки [PERSON] на дату складення заповіту від 10.09.09року, однак позивач заявою від 08.09.2020 року попросила дане клопотання залишити без розгляду. Суд не приймає до уваги покази позивача та свідка [PERSON] щодо психічного стану померлої [PERSON] на момент складання заповіту, оскільки вказані особи не мають необхідних спеціальних знань в галузі психіатрії, їх доводи носять суб`єктивний характер. Таким чином суд приходить до висновку про відсутність жодних визначених законом підстав для визнання заповіту від 10.09.2009 року, складеного [PERSON] , недійсним, оскільки заповіт складений без порушення вимог щодо його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Позовні вимоги [PERSON] про визнання заповіту від 10.09.2009 року недійсним є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки позовні про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] є похідними від позовних вимог про визнання заповіту недійсним, у їх задоволенні також слід відмовити.

Outcome: dismissed