Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про посягання на недоторканість житла та захист честі й гідності. Вимоги позову мотивує тим, що 17серпня 2015 року в офіційний день прийому [PERSON] звернулася із усною заявою до начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області [PERSON] про проведення експертизи щодо встановлення невідомої хімічної речовини, яку вона виявила в своєму помешканні, на кухні в п'ятницю 14 серпня 2015 року. Однак ст. дільничний Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області ст. лейтенант міліції [PERSON] не допитав її, не була проведена оперативно - розшукова робота та складено висновок від 18.08.2015 року за № 35/36004 щодо подій, викладених заявником, згідно якого факти викладені [PERSON] не знайшли свого підтвердження, а також зазначено, що зі слів сусідів заявниця є психічно хворою людиною. На думку позивача у зазначеному висновку безпідставно принижується її честь та гідність з посиланням на наклеп осіб, що проживають поряд, не врахувавши того, що така три роки не проживає в своїй квартирі і ні з ким із сусідів не спілкується. [PERSON] зазнає у позовній заяві, що про факти проникнення в квартиру невідомої особи, пошкодження та зникнення речей та грошей, а також виявлення хімічної речовини невідомого походження неодноразово заявляла в МВ Ужгородського УМВС України в Закарпатській області ще з 2010 року, однак їй категорично відмовляли провести експертизу про встановлення невідомої хімічної речовини та закривали кримінальні справи, не встигнувши їх порушити. Влітку 2012 року позивачка знову звернулася із заявою в Ужгородський МВ УМВС України в Закарпатській області і в поясненні слідчому М. Комарницькому з цього приводу вказала, кого підозрює у вчиненні цього протиправного діяння, однак слідчі органи його не допитали і кримінальної справи не порушили. [PERSON] вказує, що постанову подібного змісту від 12.09.2011р.№23866 уже виносив дільничний інспектор міліції Ужгородського УМВС України в Закарпатській області лейтенант міліції [PERSON], який повідомляв про відсутність грубого порушення громадського порядку та неповаги до суспільства та зазначив, що поведінка позивачки зв'язана з її психічним станом, пославшись знову на твердження сусідів. На думку позивачки вищезгадані рішення, винесенні дільничними інспекторами Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області і затверджені та погоджені керівництвом у вигляді постанови від 12.08.2011 року та висновку від 18.08.2015 року, порочать її честь та гідність як громадянина, принижують та ображають її. Упереджені відомості, використані у згаданому висновку від 18.08.2015 року, зі слів позивача негативно вплинули на її стан здоров'я. Отже на думку [PERSON] керівництво МВ Ужгородського УМВС України в Закарпатській області винесло висновок від 18 серпня 2015 року з умислом, який полягає у збиранні, зберіганні та поширенні неправдивої інформації щодо неї і це відповідно стало підставою для звернення до суду з метою спростування недостовірної інформації, що принижує її честь та гідність та відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною поведінкою посадових осіб органу державної влади. На підставі викладеного позивачка просить виизнати, що інформація, яка занесена у висновок від 18 серпня 2015 року по зверненню гр. [PERSON], що затверджений начальником Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області та узгоджений з іншими посадовими особами щодо поширення неправдивих відомостей про її неіснуюче захворювання, не відповідає дійсності; - зобов'язати керівництво Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області навести спростування неправдивої інформації, занесеної у висновок від 18 серпня 2015 року, шляхом заміни документу і принести офіційне вибачення; стягнути з Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області через Державний бюджет України в Закарпатській області моральну шкоду в сумі 12 000 гривень та відшкодувати розмір судових витрат. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач представник Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області в судове засідання не зявився повторно, хоч належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання, причина неявки суду невідома. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні з пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, та письмових доказів, долучених до матеріалів справи, судом встановлено, що порушення своїх зоконних прав позивач [PERSON] вбачає у поширенні стосовно неї неправдивих відомостей про неіснуюче психічне захворювання відповідачем - службовою особою Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області шляхом занесення такої інформації у висновок від 18.08.2015 року у відповідь на зверенення позивачки від 17.08.2015 року. Положеннями ст. 32 Конституція України регламентовано, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. ст. 3, 10 Конституції Україничесть та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей. Разом з тим ст. 34 Конституції Україникожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особипередбачено, що відповідно до ст. 40 Конституції Україниусі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Скориставшись своїм законним правом на звернення [PERSON] подала 17.08.2015 року до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області клопотання про проведення експертизи щодо встановлення невідомої хімічної речовини, яку я виявила в своєму помешканні, на кухні в п'ятницю 14 серпня 2015 року. У відповідь на звернення позивачки [PERSON] від 17.08.2015 року до Ужгородського МВ УМВС України, в якому повідомлено про проникнення до її житла невідомої особи з метою пошкодження речей, отруєння її хімічними речовинами, ДІМ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області ст. лейтенантом міліції [PERSON] виніс висновок від 18.08.2015 року, яким відмовлено у подальшому розгляді звернення. Підставою відмови вказано те, що в ході розгляду матеріалів проводилось опитування громадян з метою встановлення свідків чи очевидців події наведеної у взерненні [PERSON], які пояснили, що вказана громадянка на протязі тривалого часу дивно себе поводить, твердить, що начебто хтось заходить в її житло та несе всіляку нісенітницю і на гр. [PERSON] вони вже не звертають увагу, оскільки вона на їх думку є психічно хворою людиною та потребує лікування у відповідному закладі . Викладену у вказаному висновку інформацію [PERSON] розцінює як поширення щодо неї неправдивих відомостей, зокрема про її неіснуюче захворювання. У відповідності до чинного законодавства вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом з тим суди при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думку і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з данного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної очоби, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Надаючи оцінку інформації, яка є предметом данного позову, судом встановлено наступне. Згідно чинного законодавства під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Разом з тим Постановою Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 визначено, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Однак в даному випадку мова йде про відповідь на звернення [PERSON], яке адресовано особисто їй і доказів того, що вказаний висновок від 18.08.2015 року став доступним третім особам, стороною позивача не надано. Разом з тим обовязок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, законодавцем покладено на позивача у відповідності до ст. 7 ЦК України. Крім того в даного випадку, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та зясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зі змісту висновку від 18.08.2015 року вбачається, що фактично слідчим викладено оціночні судження опитаних сусідів гр. [PERSON] з приводу фактичних обставин справи. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості [5]. В прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини також розглядалось питання поширення оціночних суджень. Так, у справі «Лінгенс проти Австрії» Єв- ропейський Суд з прав людини вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Надаючи оцінці позовній вимозі [PERSON] щодо зобовязання керівництва Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області навести спростування неправдивої інформації, занесеної у висновок від 18.08. 2015 року, шляхом заміни документу і принести офіційне вибачення суд виходить із наступного. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. 16, 277 ЦК України. Отже, на підставі вищенаведеного ми можемо зробити висновок, що позивачка при предявленні даного позову не довела факт поширення недостовірної інформації, не додала доказів того, що відомості, викладені у висновку працівника правоохоронного органу негативно вплинули на можливість повноцінної реалізації її немайнових прав в суспільстві, як і не доказано причинно-наслідковий звязок між викладеною у висновку інформацією та втратами майнового характеру, яких зазнала або зазнає позивачка та погрішенням її фізичного стану. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилами ч.1 ст. 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивач у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди з вини відповідача. Суд, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному дослідженні обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи вищенаведені обставини справи, враховуючи , що викладена у висновку від 18.08.2015 року інформація не можна вважати поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам позивачки, зважаючи на недоведеність вини відповідача стосовно спричинення позивачу моральної шкоди, суд вважає даний позов необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed