Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорм позики, посилаючись на те, що 14 липня 2012 року вона, [PERSON] та відповідач [PERSON], уклали письмовий договір, згідно з яким позивачка позичила відповідачеві гроші в сумі 240000,00 грн. (двісті сорок тисяч грн..). відповідач зобов»ячався повернути позику 14 липня 2013 року у сумі 240000 грн.00 коп. Передачу грошей здійснено до підписання договору (п.8 договору). Факт підписання договору свідчить про отримання всієї вказаної в договорі суми (п.1 договору). 11.05.2013 року відповідач частково погасим суму 163000 грн. 00 коп. (сто шістдесят три тисячі грн.) (еквівалент 20 тисяч доларів США.). У встановлений договором строк відповідач решту боргу в сумі 80000 грн.00 коп. не повернув. На дзвінки не відповідає, Уникає будь-яких контактів з позивачкою. Тому позивачка просить стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 80000 грн.00 коп., а також понесені судові витрати в розмірі 800,00 грн. та 121,80 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в суді повідомленням, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення . Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 14 липня 2012 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 240000 грн.00 коп., з кінцевим терміном поверненням 14 липня 2013 року. Проте дане зобов'язання виконано не було. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 240000 грн.00 коп. (двісті сорок тисяч грн.) 14 липня 2012 року (а.с.26). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 11.05.2013 року відповідач частково погасив суму позики, а саме: 163000 грн.00 коп.(сто шістдесят три тисячі 00 коп.). (еквівалент 20 тисяч доларів США). Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 80000,00 грн. підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача борг в сумі 80000,00 грн., також слід стягнути судові витрати в розмірі 800,00 грн. та 121,80 грн. На підставі викладеного ст.ст. 530, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved