Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Новогалещинська селищна рада про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що 05 червня 1998 року уклала договір купівлі-продажу земельного паю з [PERSON] , підставою укладення та невід`ємною частиною якого був сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0284106 виданий їй Кременчуцькою районною державною адміністрацією 16.10.1997, про що в книзі реєстрації сертифікатів 17.10.1997 року зроблено запис за №106. Оскільки у [PERSON] згорів будинок й йомутерміново потрібні були гроші на його відбудову, так як не було де жити, а нотаріальне посвідчення договору вимагало часу та коштів, договір було укладено в простій письмовій формі. [PERSON] обіцяв позивачу після виконання невідкладних робіт по відновленню будинку, провести нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельного паю, але в кінці 1998 року виїхав з с. Бондарі на інше постійне місце проживання, так і не встигнувши це зробити та не повідомивши про зміну місця проживання. Вважає, що, оскільки, при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, дії сторін були направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені правочином, а саме: договором купівлі-продажу земельної ділянки (паю) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату ПЛ №0284106, яка розташована на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеній чинним законодавством України в 1998 році, то просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної частки (паю) укладений між нею та [PERSON] , посвідченого сертифікатом на право власності на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0284106 розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів, на території Бондарівської сільської ради виданого Кременчуцькою районною державною адміністрацією 16.10.1997 року, про що в книзі реєстрації сертифікатів 17.10.1997 року зроблено запис за №106. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Гольдінової О.В. надійшла заява про розгляд справи в її відсутність, позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Від третьої особи Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позов визнали та не заперечували проти його задоволення. Суд, дослідивши подані сторонами докази та оцінивши їх з точку зору відповідності вимогам належності та допустимості, приходить до наступних висновків. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948 р.) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Установлено, що відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0284106 виданого 16.10.1997 року [PERSON] , який проживав в с.Бондарі Кременчуцького району Полтавської області на підставі розпорядження Кременчуцької райдержадміністрації від 31 березня 1997 року №196 належить право на земельну частку (пай) розміром 4,40 в умовних кадастрових гектарах, зареєстрованого 17.10.1997 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №106. 05 червня 1998 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила право на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом, на землі площею 4,40 (чотири гектара сорок соток). Згідно розписки від 05.06.1997 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв 3 000 грн. за продажу земельного паю за договором, і що [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла сертифікат (оригінал) на земельну частку (пай) серії ПЛ №0284106 . Право на земельну частку могло бути предметом продажу на підставі договору купівлі-продажу згідно ст.ст.5,18,114 Земельного кодексу України 01.07.1992 року, чинного на час виниклих правовідносин. В пункті 2.2. Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним Наказом Мінюсту і Держкомзему України від 06.06.1996 року зі змінами від 01.06.1998 року, чинного на час виниклих правовідносин, визначено, що громадяни мають право продавати або іншим способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, але, у відповідності до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне чи часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами, «Про судову практику про визнання угод недійсними, роз`яснено, що, якщо нотаріально не посвідчена угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення суд вправі визнати таку угоду дійсною. Аналіз зазначених норм права та встановлені в судовому засіданні обставини дають суду підстави для висновку про те, що при укладенні спірного договору сторони домовились щодо усіх його істотних умов та в повному обсязі виконали їх, але не посвідчили його нотаріально і така можливість втрачена в зв`язку зі смертю сторони, тому необхідно визнати його дійсним. Зважаючи на викладене суд задовольняє позов в повному обсязі.

Outcome: approved