Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та просила визнати майнові права на обєкт будівництва за адресою: [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] передав у 2006 році [PERSON], який є батьком позивача, земельну ділянку за вказаною адресою на якій у період із 2008 по 2014 роки було збудовано житловий будинок. У подальшому, позивач звернулася до відповідача для введення побудованого будинку в експлуатацію та оформлення права власності, проте відповідачем відмовлено позивачу, а земельну ділянку передано рішенням сесії іншій особі. Викладені обставини змусили позивача звернутись до суду. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач свого представника у судове засідання не направили, проте повідомлені в установленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до вимог ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно вимог ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено ст.16 ЦК України. Судом встановлено, що розпорядженням №296 від 14.06.1993 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд у [ADDRESS]. Останнім отримано будівельний паспорт. Згідно акту виносу в натурі меж земельної ділянки і розробки будівель від 08.07.1993 року встановлено межі земельної ділянки [PERSON] для забудови. 22.07.1993 року [PERSON] надано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво №258/93, який дійсний до 31.12.1995 року, згідно якого дозволено будівництво житлового будинку у [ADDRESS]. Рішенням Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області №19 від 01.08.1995 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-18). Технічний паспорт і технічний висновок на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] свідчать, що за вказаною адресою розташовано незавершене будівництво відсоток готовності якого складає 56%, будівництво здійснено у 2008 році та після завершення будівництва будівля може використовуватись в якості житлового будинку (а.с.5-11). Викладені вище обставини свідчать, що будь-яких доказів, які підтверджують отримання позивачем або його родичами будь-яких прав на спірну земельну ділянку чи незавершене будівництво суду не надано, а тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем будь-яких прав на спірне майно. Крім цього, позивачем в якості відповідача по справі визначено Бережинську сільську раду Кіровоградського району Кіровоградської області, проте спірні правовідносини не впливають на права чи обовязки останньої, натомість стосуються прав [PERSON], якого по справі взагалі не залучено, що свідчить про предявлення позивачем позову до неналежного відповідача. Також необхідно відзначити, що статтею 16 ЦК України визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, однак вказаною нормою не передбачено такого способу захисту, як визнання майнових прав. Представником позивача протягом усього часу судового розгляду не скористався правом уточнити позовні вимоги щодо визначення належного способу захисту цивільного права, а в судових дебатах представник позивача наполягав саме на задоволенні поданого позову. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних і достатніх доказів, які підтверджують позовні вимоги, а також позов предявлено до неналежного відповідача та вказано спосіб захисту цивільного права не передбачений ст.16 ЦК України, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що ухвалою від 20.06.2017 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, а тому суд вважає, що з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1615,39 грн., що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved