Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська їй стало відомо про стягнення з неї на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором укладеним між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» де вона нібито виступала поручителем за зобов'язання [PERSON]. Даний договір поруки вона не підписувала, тому просить суду визнати його недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі Представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з*явилася про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила . Вислухавши сторони, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 31 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2007-219 відповідно якого банк надав [PERSON] 18 450 доларів США строком до 31 жовтня 2012 року /а.с. 10-13/. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 31 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір поруки № 2007/219 /а.с. 8-9/. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечитися порукою. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В процесі слухання справи 03 квітня 2013 року та 01 жовтня 2013 року ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі було призначено судові почеркознавчі експертизи на вирішення яких були поставлені питання: чи виконано підпис в оригіналі договору поруки № 2007/219 від 31 жовтня 2007 року [PERSON] чи іншою особою. Відповідно висновку експерта № 2466-13 від 03 грудня 2013 року вирішити питання, ким виконано підпис від імені [PERSON] в графі «Поручитель» договору поруки № 2007/219 від 31 жовтня 2007 року не надається можливим, через малий обсяг графічного матеріалу, що міститься у досліджуваному підпису, відносну простоту будови елементів, а також по причині відсутності у розпорядженні достатньої кількості вільних зразків підпису [PERSON] /а.с. 107-113/. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем як при поданні позовної заяви так і в судовому засідання не надано достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, окрім того при неодноразовому призначенні судом почеркознавчих експертиз позивачем не було надано достатніх вільних зразків за період підписання договору поруки, а саме за 2007 рік, данні обставини суд розцінює як навмисне затягування розгляду справи та зловживання позивачем своїми процесуальними правами. З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими що не підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed