Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON], Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці про зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення компенсації середнього заробітку, зазначивши, що 01.10.2013 року між позивачем та відповідачем ФОП [PERSON]. був укладений безстроковий трудовий договір, згідно з яким позивача прийнято на посаду продавця-консультанта, а з 09.04.2014 року було переведено на посаду директора магазину. Позивач зазначає, що в порушення вимог законодавства йому не було вручено примірник зареєстрованого трудового договору, а також не було повернуто її трудову книжку із записом про прийняття на роботу. Згодом, 17.01.2017 року, представником ФОП [PERSON] - [PERSON], позивача не було допущено до її робочого місця та повідомлено про її звільнення, хоча жодних письмових документів про це їй вручено не було. Того ж дня, представнику ФОП [PERSON] - [PERSON], позивачем була вручена заява на ім'я ФОП [PERSON] про звільнення її із займаної посади за власним бажанням, а також дублікат відповідної заяви був надісланий на адресу відповідача ФОП [PERSON] Не дочекавшись жодної реакції на свою заяву з боку ФОП [PERSON], 13.02.2017 року позивачем був надісланий лист на адресу ФОП [PERSON] з проханням подати до центру зайнятості укладений між ними трудовий договір для проведення реєстрації його припинення, зробити відповідний запис у її трудовій книжці, повернути їй трудову книжку та провести з нею остаточний розрахунок, однак відповідний поштовий лист повернувся з відміткою про неможливість його вручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання. За таких обставин, незважаючи на подану нею заяву про звільнення з роботи, до цього часу припинення трудових стосунків із ФОП [PERSON] у центрі зайнятості не зареєстроване, а трудова книжка із відміткою про її звільнення їй не повернута. Через невидачу трудової книжки з вини відповідача позивач не має змоги влаштуватися на роботу або хоча б стати на облік у центр зайнятості як безробітна, а тому позбавлена будь-яких засобів для власного існування та забезпечення сім'ї. Внаслідок порушення трудових прав позивача із боку роботодавця, які полягають у незаконному недопущенню її до роботи, що призвело до подання нею заяви про звільнення, затримці проведення з нею остаточного розрахунку при звільненні, безпідставному утриманні у відповідача трудової книжки, позивач зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються у її свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення її трудових прав. Ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих та ділових зв'язків, а також вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. З вини відповідача - ФОП [PERSON], вже тривалий час позивач не може реалізувати своє право на працю і фактично залишилась без засобів для існування. ЇЇ глибоке переживання з цього приводу негативно впливає на стан її здоров'я, чим позивачу завдано моральну шкоду, в силу чого позивач змушена звернутись до суду та просить суд, уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги в частині зміненого найменування відповідача [PERSON] районного центру зайнятості м. Вінниці на Правобережний центр зайнятості м. Вінниці, - зобов'язати Правобережний центр зайнятості м. Вінниці зняти з реєстрації трудовий договір, який був укладений між позивачем та ФОП [PERSON]; зобов'язати ФОП [PERSON] внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з роботи з 31.01.2017 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобов'язати ФОП [PERSON] повернути позивачу трудову книжку; стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача заробітну плату за січень 2017 року та грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2690,39 грн.; стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7610,91 грн.; стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7610,91 грн.; стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача 50000 грн. як відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] відповідні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині, що стосується вимог до Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці, пояснивши, що для того, щоб зняти з реєстрації трудовий договір необхідно їм надати оригінал одного із примірників такого трудового договору, до якого необхідно внести відповідні відомості. Зазначила, що Правобережний районний центр зайнятості м. Вінниці не має повноважень щодо витребування відповідного оригіналу примірника трудового договору із Одеського центру зайнятості, де відбулась реєстрація такого трудового договору, для того, щоби вчинити на такому документі відповідні записи щодо його зняття з реєстрації. А тому вважає заявлені до Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, оскільки, за даних обставин, Правобережний районний центр зайнятості м. Вінниці, на відміну від відповідного центру зайнятості, який реєстрував такий трудовий договір і в якого зберігається відповідний примірник трудового договору, - немає технічної можливості зняти з реєстрації відповідний трудовий договір у спосіб, передбачений законодавством. Просив в задоволенні позову в частині позовних вимог, звернених до Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці, відмовити. Відповідач ФОП [PERSON], якого суд належним чином повідомляв про місце та час розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, повідомлення про причини своєї неявки та заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надіслав, в силу чого, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу в частині, що стосується відповідача ФОП [PERSON], на підставі наявних у ній даних та доказів, що регламентується ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Судом встановлено, що згідно Довідки від 23 березня 2017 року, виданої заступником начальника відділу взаємодії з роботодавцями [PERSON] РЦЗ м. Вінниці [PERSON], гр. [PERSON] працює у фізичної особи-підприємця [PERSON] з 01 жовтня 2013 р. по сьогоднішній день, продавцем-консультантом, а з 09.04.2014 року директором магазину (а.с. 6). Копія заяви від 17.01.2017 року зазначає, що [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] з проханням звільнити її з посади управляючої магазином «Remix» за власним бажанням (а.с. 7). Як було встановлено в судовому засіданні, дану заяву було отримано за місцем роботи позивача громадянином [PERSON], який працює в ФОП [PERSON] начальником відділу продажу, є безпосереднім керівником позивача, і є представником ФОП [PERSON] за місцем роботи позивача. Обставини намагання позивача додатково повідомити свого роботодавця ФОП [PERSON] про подану позивачем за місцем своєї роботи заяву про звільнення за власним бажанням також підтверджуються змістом супровідного листа, згідно якого позивач додатково повідомляє ФОП [PERSON] про вручення 17.01.2017 року відповідної заяви про звільнення [PERSON], та повторно направляє дублікат відповідної заяви цінним листом з описом поштового вкладення за адресою: [ADDRESS], який був одержаний 23.01.2017 року. (а.с. 8-10). Відповідно до загальнодоступних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адреса місцезнаходження ФОП [PERSON] зазначається Суд звертає увагу на те, що встановлені в судовому засіданні обставини щодо вчинення позивачем всіх необхідних дій відносно звернення до свого роботодавця 17.01.2017 року за місцем своєї роботи із заявою про звільнення за власним бажанням, знаходять своє повне підтвердження в судовому засіданні, не суперечать, відповідають та підтверджуються наданими суду належними та допустимими доказам, і не були спростовані сторонами в судовому засіданні, а відтак, за даних обставин, суд не вбачає підстав для неврахування при вирішенні даних спірних правовідносин зазначеної та поданої 17.01.2017 року за місцем своєї роботи позивачем представнику роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням. Зміст заяви, адресованої ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та встановлені в судовому засіданні обставини, зазначають, що [PERSON] в черговий раз зверталась до ФОП [PERSON], зазначаючи обставини подання 17.01.2017 року за місцем своєї роботи заяви про звільнення своєму керівнику - начальнику відділу продажу [PERSON], та звертається з проханням розірвати відповідний трудовий договір, сповістивши центр зайнятості, що розташований в м. Вінниця, провівши повний розрахунок та повернувши трудову книжку. Однак, дана заява була повернена позивачу у зв'язку з закінченням терміну зберігання. (а.с. 11-14). Наданий суду розрахунок невиплаченої заробітної плати [PERSON] з 01 січня 2017 року по 17 січня 2017 року, зазначає, що оклад становить 3210,00 грн., фактично відпрацьовано 10 днів, кількість робочих днів за нормою 20, всього до виплати 1605,00 грн. (а.с. 15). Враховуючи надані суду докази та встановлені в судовому засіданні обставини, з огляду на те, що суд вичерпав усі можливі засоби для того, щоб забезпечити в судове засідання явку відповідача ФОП [PERSON], який є роботодавцем позивача, зокрема, надавши можливість ФОП [PERSON] спростувати позицію позивача щодо розміру заробітної плати позивача, а тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не вбачає підстав для неврахування при вирішенні даних спірних правовідносин відомостей про розмір заробітної плати позивача, який знаходить своє відображення у наданих суду відповідних розрахунках, які, в тому числі, містять посилання на постанову КМУ від 08.02.1995 року № 100. Згідно розрахунку компенсації за невикористану відпустку 10 календарних днів [PERSON] за період з 01 жовтня 2016 р. по 31 березня 2017 року, зазначено, що сума компенсації за не використану відпустку 10 календарних днів становить 1085,39 грн., при цьому даний розрахунок містить посилання на вимоги постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 (а.с. 16). Відповідно до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з невидачею трудової книжки [PERSON], та розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 18.01.2017 р. по 31.03.2017 року, зазначено, що сума середнього заробітку за час затримки заробітної плати та за час вимушеного прогулу в зв'язку з невидачею трудової книжки становить 7610,91 грн., при цьому сума середнього заробітку за час періоду затримки розрахунку при звільненні також становить 7610,91 грн. (а.с. 17, 18). Суд, при вирішенні даних спірних правовідносин, та враховуючи позицію позивача та заявлені ним вимоги щодо стягнення за один і той же період часу середнього заробітку як за час вимушеного прогулу в зв'язку з невидачею трудової книжки, так і за час періоду затримки розрахунку при звільненні, керується та бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, закріплену в постанові 18 січня 2017 року по справі № 6-2912цс16, де зазначається, що не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Норма ч. 5 ст. 235 КЗпП України визначає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Стаття 116 КЗпП України вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Зміст ст. 117 КЗпП України зазначає, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену в Постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13, де зазначено, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Правовий механізм, зокрема щодо зняття з реєстрації трудового договору, укладеного між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, визначається Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.06.2001 року за № 554/5745 (надалі по тексту - Порядок). Згідно п. 7 Порядку, якщо працівник був відсутнім при проведенні державної реєстрації трудового договору, відповідальна особа центру зайнятості повертає фізичній особі (або дорученням уповноваженій нею особі) два примірники такого договору з відміткою про реєстрацію. Фізична особа зобов'язана вручити під розписку працівникові один примірник зареєстрованого трудового договору протягом трьох робочих днів з дня його надходження, про що робиться відповідний запис у книзі реєстрації, а також повернути йому трудову книжку із записом про прийняття на роботу. Вимоги п. 8, ч. 1 п. 9 Порядку визначають, що у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Таким чином, враховуючи позицію сторін та надані суду докази, суд встановив, що ФОП [PERSON], в порушення вимог п. 7 Порядку, здійснивши реєстрацію відповідного трудового договору з позивачем [PERSON], - не виконав свого обов'язку та не надав [PERSON] один примірник зареєстрованого трудового договору, а також не повернув [PERSON] трудову книжку із записом про прийняття на роботу, при цьому обрана поведінка ФОП [PERSON], зокрема пов'язана із обставинами звільнення із роботи [PERSON], - виключає подальшу можливість у спілкуванні між [PERSON] та ФОП [PERSON], а відтак, робить неможливим вчинення ФОП [PERSON] на примірниках відповідних трудових договорів запису про підстави його припинення з посиланням на вимоги КЗпП України та з послідуючим сповіщенням про дані обставини відповідного центру зайнятості, знявши з реєстрації трудовий договір та внісши відповідні відомості до трудової книжки [PERSON], що однозначно унеможливлює здійснити процедуру зняття з реєстрації трудового договору у спосіб, передбачений Порядком, та порушує трудові права [PERSON] Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За даних обставин, з огляду на додержання принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого нормою ст. 11 ЦПК України, зокрема щодо розгляду справи у межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, беручи до уваги надані суду докази та встановлені в судовому засіданні обставини, враховуючи порушення відповідачем трудового законодавства, яке призвело до не вчинення відповідачем ФОП [PERSON] жодних дій, направлених на звільнення позивача із роботи 31.01.2017 року на підставі поданої 17.01.2017 року позивачем за місцем її роботи заяви про звільнення, враховуючи невиплату позивачу заробітної плати за січень місяць 2017 року в розмірі 1605 грн. 00 коп., враховуючи порушення відповідачем ФОП [PERSON] вимог ст. 116 КЗпП України, що має наслідком настання наслідків, прописаних в нормі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, які передбачають виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, закріплену в постанові від 18.01.2017 року по справі № 6-2912цс16 щодо неможливості застосування подвійного стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату, враховуючи неможливість належним чином здійснити процедуру зняття з реєстрації трудового договору у спосіб, передбачений Порядком, оскільки ФОП [PERSON], утримуючи трудову книжку позивача, уникає з останнім буд-якого спілкування та не вчиняє дій щодо внесення необхідних відомостей про припинення трудового договору з позивачем та наданням до центру зайнятості відповідного примірника трудового договору з метою зняття трудового договору з реєстрації та внесення відповідних відомостей до трудової книжки позивача, а тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з стягненням з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача 2690 грн. 39 коп., що становить суму заробітної плати за січень 2017 року в розмірі 1605 грн. 50 коп. та грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1085 грн. 39 коп., а також 7610 грн. 91 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 31.03.2017 року, зобов'язавши відповідача ФОП [PERSON] внести запис до трудової книжки [PERSON] про її звільнення з роботи з 31.01.2017 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, та повернути [PERSON] трудову книжку. Щодо позовних вимог про зобов'язання Правобережний центр зайнятості м. Вінниці зняти з реєстрації трудовий договір, який був укладений між позивачем та ФОП [PERSON], то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, суду не надано жодного доказу наявності відповідних спірних правовідносин між даними сторонами з цього питання, в силу чого, суд не має повноважень на врегулюванню правовідносин, які не існують або можуть існувати в майбутньому, а по-друге, обраний позивачем даний спосіб захисту порушеного права не забезпечує його реального захисту, так як відповідач - Правобережний центр зайнятості м. Вінниці, без надання йому оригіналів примірника відповідного трудового договору із внесеними до нього записами ФОП [PERSON] про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, що передбачено вимогами чинного законодавства України, зокрема Порядком, - не має жодних можливостей вчинити дії щодо зняття з реєстрації такого трудового договору, на відміну від того центру зайнятості, який здійснював таку реєстрації і в якого перебуває один із оригінальних примірників трудового договору, що дозволяє такому центру зайнятості, за наявності на те відповідних правових підстав, зокрема відповідного рішення суду, навіть без присутності ФОП [PERSON], зняти з реєстрації відповідний трудовий договір. Щодо заявлених вимог про компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 50000 грн. 00 коп., то суд враховує глибину душевних страждань позивача, які були викликані неможливістю позивачем отримати заробітну плату та вчинити дії щодо зняття з реєстрації відповідного трудового договору, що беззаперечно впливало на підтримання в належному фінансовому стані свого звичного життєвого рівня, та впливає на необхідність вдаватись до додаткових зусиль щодо можливості реалізувати свої трудові права у законний спосіб, впливаючи на звичний спосіб життя позивача, а тому, виходячи із вимог розумності та справедливості, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із визначенням відшкодування моральної шкоди на рівні 5000 грн. 00 коп. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 88 ЦПК України, з стягненням з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі наведеного та ст.ст. 38, 47, 116, 117, , 237-1, 238 КЗпП України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213, 214 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial