Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із наведеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначала наступне. [INFO] померла її мати - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку площею 6,81 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області, та яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІ-ЗП № 024923. У передбачений законом шестимісячний строк вона з метою отримання спадщини звернулася до Розівської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Водночас постановою державного нотаріуса № 1089/02-31 від 18.11.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однією з підстав чого послугувало наявність посвідченого 24.06.2004 року, секретарем виконавчого комітету Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області заповіту [PERSON] , згідно до якого остання заповідала усе своє майно [PERSON] , який є рідним сином померлої. При цьому, державним нотаріусом у вказаній постанові зазначено, що заповіт посвідчено з порушенням вимог ст. 1247 ЦК України, але відповідно до ст. 1257 ЦК України не визнано недійсним, що позбавляє можливості визначити розмір часток у праві на спадщину кожного спадкоємця. Крім того, позивачка зазначала, що її мати - [PERSON] тривалий час хворіла, у зв`язку з чим приймала багато ліків і з цих підстав, а також через свій похилий вік не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Окрім цього, вказувала, що вона з 06.09.1996 року є пенсіонеркою за віком, тобто непрацездатною особою, а тому виходячи з положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадковому майні. На підставі викладеного, [PERSON] просила визнати заповіт [PERSON] , посвідчений 24.06.2004 року, секретарем виконавчого комітету Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області, згідно до якого остання заповідала усе своє майно [PERSON] , недійсним. Визнати за нею право спадкування за законом у першу чергу. Скасувати постанову державного нотаріуса Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18.11.2019 року за № 1089/02-31. Ухвалою від 24.01.2020 року у вказаній справі було відкрито провадження і підготовче судове засідання по ній було призначено на 10 год. 00 хв. 18.02.2020 року (а.с. 33-34). 04.03.2020 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача - адвоката Атаманюка І.Л. до участі у даній цивільній справі в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено об`єднану територіальну громаду в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області (а.с. 82-83). Ухвалою суду від 08.04.2020 року було закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті на 14 год. 00 хв. 29.04.2020 року. Крім того, вказаною ухвалою з Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області за клопотанням представника позивача - адвоката Атаманюка І.Л. витребувано копію спадкової справи заведеної після померлої [PERSON] (а.с. 121-122). В подальшому розгляд справи відкладався та у справі оголошувались перерви, останній раз на 11 год. 00 хв. 23.07.2020 року. У відзиві на позовну заяву відповідач - державний нотаріус Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М., не погоджуючись із позовними вимогами в частині скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій зазначала, що однією з підстав винесення оскаржуваної постанови послугувала відсутність у заявника документів, що підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку, що виходячи з положень п.п. 4.12, 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 (зі змінами) та ст. 49 Закону України «Про Нотаріат», є підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій (а.с. 40). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гришко Р.В., заперечуючи проти задоволення позовних вимог у поданому відзиві зазначав, що спірний заповіт є дійсним, оскільки за дорученням заповідача його відповідно до ч. 4 ст. 207, ч. 2 ст. 1247 ЦК України, підписано громадянами [PERSON] та [PERSON] , які одночасно виступали свідками при посвідченні даного заповіту, що не забороняється законом, а тому просив у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним відмовити (а.с. 64). У відповіді на відзив представника відповідача - адвоката Гришка Р.В., представник позивача - адвокат Атаманюк І.Л. зазначав, що заповіт підписаний свідками [PERSON] та [PERSON] , проте всупереч вимог ст. ст. 207, 1247 ЦК України, у зв`язку із вадами у заповідача зору, за дорученням останньої не підписано іншою особою. Крім того, у спірному заповіті, в порушення вимог ст. 40 Закону України «Про нотаріат» не зазначено де вчинено нотаріальну дію, а тому зазначені під час складання заповіту порушення, передбачають наслідки встановлені ч. 1 ст. 1257 ЦК України. На підставі цього, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 106-107). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала повноваження на представництво її інтересів в суді своєму представнику - адвокату Атаманюку І.Л. В дане судове засідання відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гришко Р.В. не з`явилися. При цьому представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача, зокрема зазначивши, що заповіт є дійсним, оскільки під час його складання волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, а помилка посадових осіб при його складанні не може позбавити належного спадкоємця його спадкових прав, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 243). Відповідач - державний нотаріус Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М. в зазначене судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з клопотанням про здійснення судового засідання у її відсутність. Окрім цього, зазначала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним, оскільки він складений з порушенням вимог нормативно-правових актів, які діяли на час його посвідчення, але заперечує проти позовних вимог в частині скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки дана постанова винесена з дотриманням вимог, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (а.с. 244). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, додатково зазначивши, що проти задоволення позову не заперечує (а.с. 240). Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судове засідання здійснювати у відсутність зазначених осіб. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Атаманюк І.Л. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити. При цьому, зокрема пояснив, що під час складання заповіту було допущено низку порушень, через які цей заповіт взагалі є нікчемним. На позовних вимогах щодо визнання за [PERSON] права спадкування в першу чергу та скасування постанови нотаріуса про вчинення нотаріальних дій, не наполягав. В судовому засіданні 20.05.2020 року відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гришко Р.В., заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , вказували, що заповіт може бути визнано недійсним лише у разі якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що у даній справі встановлено не було. При цьому, відповідач [PERSON] пояснював, що померла [PERSON] є його матір`ю, за життя він проживав з нею та доглядав її, внаслідок чого остання вирішила скласти на його користь заповіт, але оскільки у неї були вади зору, за неї підписали заповіт свідки, яким вона і доручила це зробити. З огляду на що, відповідач та його представник просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач - державний нотаріус Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М. в судовому засіданні 20.05.2020 року не заперечуючи проти позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним та визнання права [PERSON] на спадкування в першу чергу, зокрема вказувала, що всупереч ч. 2 ст. 1247 ЦК України у спірному заповіті відсутній підпис заповідача, а тому виходячи з загальних принципів вчинення правочину, він є нікчемним. Крім того, якщо у заповідача були вади зору то заповіт повинно було б підписано згідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України за дорученням заповідача іншою особою, чого також не було зроблено. Стосовно позовних вимог щодо скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, вказувала, що винесена нею постанова відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому підстави для її скасування відсутні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він раніше працював економістом в Солодководненській сільській раді Розівського району Запорізької області та укладав договори оренди земельних ділянок з жителями села, зокрема і з померлою [PERSON] , а тому добре знав останню та її сина - [PERSON] , який проживав з матір`ю та доглядав за нею, оскільки [PERSON] була похилого віку та погано бачила. 24.06.2004 року його попросили бути присутнім в якості свідка при складанні заповіту, який складали за місцем мешкання [PERSON] . При складанні заповіту були присутні заповідач [PERSON] , її син [PERSON] , секретар Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області [PERSON], бухгалтер цієї сільської ради [PERSON] і сам свідок. Після складання заповіту, він був прочитаний вголос, після чого заповіт підписали свідки, зокрема і він, та секретар, який посвідчував вказаний заповіт. [PERSON] заповіт не підписувала, так як погано бачила, але розуміла його зміст. В подальшому свідок [PERSON] зазначив, що оскільки з часу складення заповіту пройшло багато часу, він сплутав місце його складання, і пояснив, що за місцем проживання [PERSON] укладався договір оренди земельної ділянки, а заповіт складався в Солодководненській сільській раді Розівського району Запорізької області. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала секретарем Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області та здійснювала дії в межах наданих їй діючого на той час законодавства, повноважень. Так, 24.06.2004 року до неї в кабінет прийшли [PERSON] та його мати [PERSON] , по якій було помітно, що вона має вади зору. [PERSON] попросила її засвідчити заповіт на користь свого сина - [PERSON] , при цьому зазначила, що вона не зможе прочитати та підписати його, так як погано бачить. Свідок відповіла, що [PERSON] повинна сама прочитати даний заповіт та підписати його, або засвідчити його в присутності двох свідків. Через деякий час [PERSON] привів двох свідків, які працювали в Солодководненській сільській раді Розівського району Запорізької області, та яких [PERSON] добре знала. Сам заповіт складався в приміщенні сільської ради, а саме у її кабінеті в робочий час. При складанні заповіту були присутні заповідач [PERSON] , свідки [PERSON] та [PERSON] , та сам свідок. Спадкоємець [PERSON] при складанні заповіту присутній не був, він лише перебував в приміщенні Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області. Заповідач [PERSON] пояснювала, що свідкам вона довіряє, не проти щоб вони підписали заповіт. Після складання заповіту, його було зачитано вголос, після чого в ньому поставили свої підписи вона, як секретар сільської ради, якому законом надано повноваження посвідчувати такого роду правочини, та свідки [PERSON] і [PERSON] . Оскільки такого роду заповіти свідком посвідчувались вперше, то не заперечувала, що могла бути допущена помилка при його складанні. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи, копію спадкової справи № 50/2012, суд встановив наступне. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду даної справи було встановлено наступне. 24.06.2004 року, секретарем виконавчого комітету Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області було посвідчено заповіт [PERSON] , згідно якому вона заповідала усе своє майно [PERSON] (а.с. 7). [INFO] заповідач [PERSON] померла (а.с. 135). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку площею 6,81 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області, та яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІ-ЗП № 024923 (а.с. 7). 14.05.2012 року Розівською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] було заведено спадкову справу до майна померлої [PERSON] , про що до Спадкового реєстру внесені дані про реєстрацію спадкової справи № 50/2012 року (а.с. 134, 135, 138). 29.05.2012 року [PERSON] звернулася до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в порядку ст. 1241 ЦК України, як непрацездатна за віком (а.с. 154). Крім того, як свідчать матеріали спадкової справи на спадкове майно, окрім [PERSON] та [PERSON] , також претендують і інші діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] (а.с. 149, 153). 18.11.2019 року за № 1039/02-31 державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М., винесено постанову якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка обґрунтована наступним. Так, всупереч п. 4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 (зі змінами), заявником не було надано правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку. Крім того, існує посвідчений 24.06.2004 року, секретарем виконавчого комітету Солодководненської сільської ради Розівського району Запорізької області заповіт Стаценко А.І., який посвідчено з порушенням вимог ст. 1247 ЦК України, але в порядку ст. 1257 ЦК України не визнано недійсним, що позбавляє можливості визначити розмір часток у праві на спадщину кожного спадкоємця (а.с. 189). Згідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до положень ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частиною 4 статті 207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Виходячи з положень ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України). Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Як вбачається зі змісту заповіту на ньому відсутній підпис заповідача [PERSON] , що свідчить про те, що під час складання заповіту не було дотримано його форму, що має наслідком нікчемності вказаного правочину. При цьому посилання учасників справи та свідків на те, що заповідач [PERSON] мала вади зору, за яких не могла підписати самостійно заповіт, суд розцінює критично, оскільки будь-яких доказів, зокрема медичних документів, які б свідчили про наявність у заповідача таких вад суду надано не було, а тому в даному випадку відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 207 ЦК України. Крім того, суд в цій частині враховує положення п. 13 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року (яка діяла на час посвідчення заповіту), згідно до яких якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, є сліпим але письменний, він сам підписує документ. Доказів того, що заповідач [PERSON] не вміла писати, суду також надано не було. Отже, суд констатує, що спірний заповіт в силу не дотримання форми під час його складання є нікчемним, а тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України)». За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного заповіту недійсним. Стосовно позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права спадкування за законом у першу чергу, суд зазначає наступне. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). У свої позовній заяві [PERSON] посилаючись на те, що вона з 1996 року є пенсіонеркою за віком, тобто непрацездатною особою, а тому згідно до вимог ч. 1 ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадковому майні, водночас просила визнати за нею право спадкування за законом у першу чергу, що є різними правовими підставами для спадкування, та свідчить про неконкретність вказаних позовних вимог. Крім того, право позивачки як то на спадкування за законом у першу чергу, так і на обов`язкову частку у спадковому майні, ніким не оспорюється та встановлено законом, а тому ці позовні вимоги, на думку суду, фактично свідчать про не визначеність останньої зі способом захисту своїх прав і тому задоволенню не підлягають. Як вбачається зі змісту постанови державного нотаріуса Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М. від 18.11.2019 року за № 1039/02-31, про відмову у вчиненні нотаріальних дій, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, внаслідок не надання правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку, а також через існування спірного заповіту, який посвідчено з порушенням вимог ст. 1247 ЦК України, але в порядку ст. 1257 ЦК України не визнано недійсним (а.с. 189). Враховуючи, що підставою для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій послугувала не лише наявність спірного заповіту, але і інші підстави, а також позицію представника позивача, який в судовому засіданні не наполягав на задоволенні даних позовних вимог, суд вважає необхіднім у задоволенні позову і в цій частині відмовити.

Outcome: dismissed