Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, який 28 05 2015 року уточнила, вказавши, що вона з 20 вересня 1997 р. по 03 листопада 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають доньку [PERSON], [INFO]. В період шлюбу за їх спільні кошти, які їм подарували гості на весіллі та гроші, які дали їм її батьки, вони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія), право власності в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації зареєстроване на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замки їх квартири, в звязку з чим вона з донькою змушені були в 2010 році переїхати на постійне місце проживання до своєї матері, залишивши в квартирі частину спільно нажитого майна. Вирішити питання в досудовому порядку шляхом сплати їй ринкової вартості 1 / 2 частини квартири відповідач відмовляється. Тому позивач просить з урахуванням неповнолітньої доньки, визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, що зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія), визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1 / 2 частину квартири та визначити право володіння та користування квартирою, виділивши їй з неповнолітньою донькою в володіння та користування кімнату площею 17,5 кв.м. з виходом на лоджію площею 1,9 кв.м., всього 19,4 кв.м.; виділити відповідачу в володіння та користування кімнату площею 12,0 кв.м.; місця загального користування (кухню, ванну, вбудовану шафу, два коридори) залишити в загальному користуванні. Усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення її з донькою до спірної квартири. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] [PERSON] на позовних вимогах наполягав з підстав, викладених в позові, просив задовольнити вимоги повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день слухання справи повідомлявся , однак повістки повернуті зі сплином строку зберігання Представника третьої особи служби у справах дітей [PERSON] в судовому засіданні в інтересах неповнолітньої дитини , позов підтримала . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився , про день слухання справи повідомлений. Представник товарної біржи « Українська біржа нерухомості « в судове засідання не з»явився, судова повістка повернулася у з»явку з вибуттям фірми з зазначеної адреси. Представник третьої особи ЖБК «Схід-40» в судове засідання не з»явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, представника органу опіки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 20 вересня 1997 року (л.с.8 - копія свідоцтва про одруження), від якого мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (л.с.16 копія свідоцтва про народження). В період шлюбу 29 вересня 1997 року згідно договору купівлі-продажу квартири [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат загальною площею 52,4 кв.м. в тому числі житловою площею 29,5 кв.м. Вказаний договір зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) відповідно до Протоколу відкритих торгів № 30 від 29 вересня 1997 року та на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягає нотаріальному посвідченню (л.с.11 -12 копія договору). У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] (л.с. 15 копія довідки), право власності на квартиру зареєстровано в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] (л.с. 12). Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору купівлі-продажу виконали умови договору, передали один-одному обєкти нерухомості та прийняли їх. Однак нотаріально сторони договір не посвідчили, він був укладений на товарній біржі, згідно тексту договору, такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу». Відповідно до абз. 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, яки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи викладене, до регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР (далі ЦК УРСР). Оскільки договір був фактично укладений у 1997 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року. За положення ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Частиною 1 статтею 227 ЦК України ( в редакції Закону1963 року) передбачено, що договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Відповідно до ст. 47 ЦК України ( в редакції Закону1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Судом встановлено, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу квартири, який не був нотаріально посвідчений, як того вимагає ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, але він був письмо зареєстрований товарною біржею «Українська Біржа Нерухомості» та зареєстрований в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під № 36 ст. 230. Обидві сторони умови договору виконали, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки оформляючи його на товарній біржі були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає. Тому суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним. Відповідно до\~статті 60 СК України\~- майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч.1\~ст.69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно\~ст. 70 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. За таких обставин суд вважає, що знайшли своє підтвердження вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають задоволенню і вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частку вказаної квартири. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб . Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, а відповідно до вимог ст.. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки по справі встановлені\~неприязні стосунки між сторонами, вчинення перешкод з боку відповідача, внаслідок яких позивач з неповнолітньою донькою не має можливості\~користуватися відповідною частиною квартири, то суд вважає, що вимоги позивача про\~вселення її з донькою в спірну квартиру обґрунтовані та підлягають задоволенню. Підлягають також задоволенню вимоги про визначений позивачем порядок користування квартирою з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини та її потреб: виділити в користування [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] в користування кімнату площею 17,5 кв.м. (приміщення 2) з виходом на лоджію площею 1,9 кв.м. (приміщення І), всього 19,4 кв.м.; виділити в користування [PERSON] в користування кімнату площею 12,0 кв.м. (приміщення 3); місця загального користування: кухню, ванну кімнату , туалет ,коридори залишити в загальному користуванні. Позов в частині виділення саме у володіння кімнат сторонам суд вважає таким ,що не підлягає задоволенню оскільки суд визнав частки сторін у квартирі рівними, а саме по 1/ 2 частині кожному і на дані частки суд визнає право власності сторін. Виділення у володіння є тотожним визнанню права власності , а виділити у володіння позивач просить кімнату більшого розміру , ніж відповідачу, то по суті вона просить виділити у володіння їй більшу частку у спільному майні подружжя, ніж залишається у відповідача , а тому позов в дані частині задоволенню не підлягає.

Outcome: approved