Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, у якому зазначала, що 19.01.2001 вона придбала, а [PERSON] продала їй житловий будинок по вул.Лісній,3 у с.Камянка Тростянецького району Сумської області та земельну ділянку за цією ж адресою загальною площею 0,1401 га. Договори купівлі-продажу були оформлені на Українській універсальній біржі. По даним договорам всі зобовязання були виконані у повному обсязі, продавець передала їй майно, а вона його оплатила. Договір купівлі-продажу був зареєстрований у Охтирському МБТІ у реєстровій книзі під №638, а також у виконкому Камянської сільської ради за №132. Договір купівлі-продажу земельної ділянки був зареєстрований Українською універсальною біржею та працівниками біржі був вилучений державний акт на право приватної власності на землю. Зазначений договір був зареєстрований у Камянській сільській раді за №816. \~ \~ \~ \~Державний акт на право приватної власності на землю не видавався. Весь час з моменту придбання майна позивач добросовісно ним володіла, проживала у жилому будинку, користувалася земельною ділянкою за її цільовим призначенням, сплачувала земельний податок, комунальні платежі та інше. Вважала, що вчинила всі необхідні дії по переходу власності на землю та на жилий будинок. \~ \~ \~ \~В жовтні 2017 у неї виникла необхідність продати жилий будинок та земельні ділянки, але перешкодою стало те, що до цього часу право власності на земельну ділянку під домоволодінням залишається зареєстрованим за [PERSON] Про те, що земельні ділянки до цього часу є власністю відповідача їй стало відомо після отримання 09.02.2018 витягів з Державного земельного кадастру на земельну ділянку. Посилаючись на те, що у реєстрації права власності на земельні ділянки центром надання адміністративних послуг їй було відмовлено, оскільки необхідно додатково надати рішення суду про визнання договору купівлі-продажу земельних ділянок дійсним, позивач просить: визнати за нею право власності на земельну ділянку по вул.Лісній,3 у с.Кам'янка Тростянецького району Сумської області площею 0,0337 га, кадастровий номер 5925083400:01:001:0728, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,1064 га, кадастровий номер 5925083400:01:001:0729, надану для ведення особистого селянського господарства та припинити право власності на ці земельні ділянки за [PERSON] \~ \~ \~ \~ У судове засідання позивач та представник позивача не зявилися. Представник позивача подала письмову заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує (а.с.48). Відповідач у судове засідання також не зявилася, подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти заявлених позовних вимог, обставини викладені у позові підтверджує, дійсно державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі рішення виконкому Камянської сільської ради за №27 від 05.05.1999 та зареєстрований у Книзі записів державних актів за №27, був у неї вилучений працівниками Української Універсальної біржі після підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.53). Враховуючи заяви сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних доказів у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що\~ позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.\~ Матеріалами справи установлено, що 19.01.2001 між сторонами - [PERSON],\~покупцем,\~та [PERSON],\~продавцем, на Українській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку по вул.Лісній,3 у с.Камянка Тростянецького району Сумської області та земельної ділянки за цією ж адресою загальною площею 0,1401 га., що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Камянської сільської ради за №27 від 05.05.1999 та зареєстрованого у Книзі державних актів за №27 (а.с.8,9). По даним договорам всі зобовязання сторонами були виконані у повному обсязі, [PERSON] передала майно [PERSON], а остання його оплатила. Договір купівлі-продажу жилого будинку, реєстровий номер НА-613 від 19.01.2001 був зареєстрований у Охтирському МБТІ у реєстровій книзі під №638, а також у виконкомі Камянської сільської ради Тростянецького району Сумської області за №132 (а.с.9). Договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий номер НА-614 від 19.01.2001 також був зареєстрований у Камянській сільській раді Тростянецького району Сумської області за №816 (а.с.8). \~ \~ \~ \~Під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки був вилучений державний акт на право приватної власності на землю, що зазначено обома сторонами. У вказаному договорі купівлі - продажу житлового будинку не має жодних застережень стосовно земельної ділянки. Як вбачається з витягів з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5906681032018 від 09.02.2018 та №НВ-5906681152018 від 09.02.2018, земельна ділянка по вул.Лісній,3 у с.Камянка Тростянецького району Сумської області, що складається із двох земельних ділянок: площею 0,0337 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 5925083400:01:001:0728) та площею 0,1064 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5925083400:01:001:0729) залишилися зареєстрованими за [PERSON] (а.с.10-19). Згідно витягів з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, наданих [PERSON] відділом у Тростянецькому районі Головного управління Держгеокастру у Сумській області за №134/0/201-18 та №135/0/201-18 від 20.02.2018 нормативно грошова оцінка земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) становить 48234,81 грн. та для ведення особистого селянського господарства -2539,30 грн., а разом 50774,11 грн. (а.с.20,21). Вирішуючи заявлені позивачем вимоги суд виходить із наступного. Положеннями пункт 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 регламентовано, що відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Виходячи з того, що спірні правовідносини виникли у січні 2001 року для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Європейський суд з прав людини у контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуюча власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні сподівання» отримати можливість використати право власності. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст.48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майне : сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Згідно із статтею 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до\~ст.15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції 16.02.1993, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Цивільний кодекс УРСР (1963 року) не регулював відносини купівлі-продажу земельних ділянок. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про власність», в редакції станом на 05.05.1993 р. було визначено, що об'єктами права приватної власності є земельні ділянки. Частиною 4 цієї статті встановлено, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. Статтею 14 Закону України «Про власність» встановлено право приватної власності громадян на землю. Громадяни України мають право в тому числі на одержання у власність земельних ділянок для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до ЗК України в редакції 18.12.1990 р. (зі змінами та доповненнями), статтею 6 було визначено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продаж, дарування та обміну. Статтею 9 Земельного кодексу України була визначена компетенція сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх територіях. До їх відання належало 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі. Статтею 30 ЗК України було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Постановою Пленуму Верхового Суду України про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) в пункті 1 також визначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовим угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.\~ За таких обставин справи, враховуючи вищевикладене, визнання відповідачем предявленого позову, що не суперечить закону та інтересам інших осіб, а також зважаючи на встановлені судом обставини, які свідчать про добросовісне володіння позивачем нерухомим майном (жилого будинку та земельної ділянки), придбаного за договорами купівлі-продажу на біржі, нотаріальне посвідчення яких на той час не вимагалося, які є зареєстрованими у передбаченому законодавстві порядку, а отже, позивач є власницею як жилого будинку, так і земельної ділянки, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved