Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку площею 3,27 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області, й до дня смерті належала на праві приватної власності [PERSON], і була успадкована [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті батька - [PERSON], вона є спадкоємцем за законом земельної ділянки площею 3,27 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку батько прийняв у спадщину після померлої [INFO] матері - [PERSON], але за життя не оформив своїх спадкових прав. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до приватного нотаріуса Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області Лапочки Р.О., яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 32, 33, 35). Відповідач - Котелевська селищна рада Полтавської області 10.01.2019 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 34). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане повторно 09.08.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Котелевського районного управління юстиції Полтавської області (а.с. 15). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 3,27 га, яка надана для сільськогосподарського використання. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що виданий 22.02.2000 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1090 (а.с. 19). Згідно з довідкою Котелевської селищної ради Полтавської області від 12.09.2018 року за №4876, [PERSON], яка померла [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. При цьому на час відкриття спадщини [PERSON] за вказаною адресою була зареєстрована та проживала одна (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємцем за законом спадкового майна був [PERSON], його родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються посвідкою про народження серія [NUMBER], виданим 04.02.1941 року Жовтневим сільЗАГС сел. Котельва Полтавської області (а.с. 13). Факт прийняття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкування [PERSON] після померлої [INFO] [PERSON] перевірено за даними спадкової справи №215/325, заведеної Котелевською державною нотаріальною конторою 24.06.2003 року (а.с. 22 на звороті). [PERSON] помер [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 22.08.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Котелевського районного управління юстиції Полтавської області (а.с. 14). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 3,27 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він прийняв у порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON], але за життя не оформив своїх спадкових прав згідно чинного законодавства. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], її родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим 01.11.1965 року Котелевським райбюро ЗАГС Полтавської області, свідоцтвом про укладання шлюбу серія [NUMBER], виданим 27.04.1991 року Котелевським відділом ЗАГС Полтавської області (а.с. 11, 12). Згідно з рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 16.07.2018 року справа №535/735/18 визначено [PERSON] додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], який помер [INFO], терміном два місяці з дня набрання рішення суду законної сили. Рішення набрало законної сили 16.08.2018 року (а.с. 20, 21). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області Лапочкою Р.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. В спадковій справі знаходиться заява про прийняття спадщини за законом, що надійшла 11.09.2018 року від [PERSON] Інші заяви до приватного нотаріуса не подавалися, інформація щодо інших спадкоємців відсутня. За даними Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від імені [PERSON], заповіти не посвідчувалися (а.с. 22, 23). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 №561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 №561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 №2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ №2201 (з 23.06.1992 року по 08.01.2004 року), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Крім того, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 22.02.2000 року, земельну ділянку передано для сільськогосподарського використання. Згідно з Земельним кодексом України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на ім'я спадкодавця), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: 1) громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; 2) громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 3) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; 4) несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об'єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства. У свою чергу відповідно до ч.1 ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на ім'я спадкодавця), колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання. З врахуванням викладеного, в державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 22.02.2000 року невірно (помилково) вказано призначення земельної ділянки - для сільськогосподарського використання. Тобто, на момент видачі даного державного акта земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved