Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: прокуратура Харківської області, Головне управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів , що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на відшкодування моральної шкоди 232 507 грн. 40 коп. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12 липня 2011 року постановою старшого слідчого СВ Богодухівського РВ ГУ МВС України в Харківській області було порушено кримінальну справу №71110173 відносно позивачки та [PERSON], за ознаками злочину передбаченого ст.191 ч.3 Кримінального Кодексу України. 10 вересня 2011 року, згідно постанови старшого слідчого СВ Богодухівського РВ ГУ МВС України у Харківській області було змінено підстави порушення кримінальної справи №71110173 за фактом розтрати чужого майна з приміщення магазину «[INFO]» ФОП [PERSON] зі ст.191 ч. З КК України на ст. 191 ч.1 КК України. 12 вересня 2011 року, постановою старшого слідчого СВ Богодухівського РВ ГУ МВС України у Харківській області була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст.191 ч.1 КК України відносно позивачки, матеріали кримінальної справи були виділені в окреме провадження з матеріалів кримінальної справи №71110173 та присвоєний кримінальній справі №71110227, того ж дня було прийнято постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченої. Згідно обвинувального висновку позивач обвинувачувалася у тому, що працюючи на посаді продавця магазину «[INFO]», що належить фізичній особі підприємцю [PERSON] та являючись згідно трудового договору від 01.10.2005 матеріально-відповідальною особою, маючи умисел на розтрату чужого майна, яке було їй ввірене, за період часу з серпня 2010 року по 03 червня 2011 року, здійснила розтрату товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 8 922,25 грн., чим спричинила ФОП [PERSON] матеріальну шкоду на вказану суму та своїми умисними діями скоїла злочин, передбачений ч. 1 ст. 191 КК України - розтрата чужого майна, яке було ввірене особі. Цього ж дня, 13 вересня 2011 року, було обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд та накладений арешт на автомобіль марки ВАЗ 211540-110-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого від 17.08.2011 року на праві спільної власності, належав [PERSON] та [PERSON] 09 квітня 2012 року, були об'єднані в одне провадження дві кримінальні справи: кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ч.1, ч. З ст.191 КК України та кримінальна справа по обвинуваченню позивачки за ч.1 ст.191 КК України. 20 липня 2012 року, згідно постанови прокурора Богодухівського району було змінено обвинувачення в суді по кримінальній справі стосовне позивачки та пред'явлено їй обвинувачення в тому, що вона працюючи на посаді продавця магазину «[INFO]», що належить фізичній особі підприємцю [PERSON] та являючись згідно трудового договору від 01.10.2005 матеріально-відповідальною особою, за попередньою змовою з [PERSON], маючи умисел на розтрату чужого майна, яке було нам ввірене, за період часу з серпня 2010 року по 03 червня 2011 року, здійснили розтрату товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 17 844,29 грн., чим спричинили ФОП [PERSON] матеріальну шкоду на вказану суму та своїми умисними діями скоїли злочин, передбачений ч. З ст. 191 КК України - розтрата чужого майна, яке було ввірене особі, вчинена за попередньою змовою групою осіб . Згідно постанов Богодухівського районного суду Харківської області від 11 березня 2013 року та від 27 травня 2015 року, кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у злочині, двічі поверталася прокурору Богодухівського району Харківської області на додаткове розслідування, які були скасовані ухвалами Апеляційного суду Харківської області як такі, що не відповідають вимогам ч. 1 ст. 281 КПК України, і як наслідок справа направлялася на новий розгляд до Богодухівського районного суду. В ході судового розгляду справи, обвинувачені своєї вини не визнали. За результатами судового розгляду, 25 березня 2014 року, вироком Богодухівського районного суду Харківської області позивачку було виправдано за ч. З ст. 191 КК України за недоведеністю участі у вчиненні злочину. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2014 року, вирок Богодухівського районного суду Харківської області було скасовано, а справа повернута на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі. 23 червня 2016 року, прокурор Богодухівського відділу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області виніс Постанову про відмову від державного обвинувачення у кримінальній справі відносно позивачки та [PERSON] посилаючись на те, що пред'явлене раніше обвинувачення не підтверджується жодним із зібраних під час досудового та судового слідства доказами. 26 вересня 2016 року, постановою Богодухівського районного суду Харківської області, провадження у кримінальній справі за обвинуваченням позивачки та [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України було закрито у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення, постанова набрала законної сили 03 жовтня 2016 року. Позивач вважає, що правоохоронні органи, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність та є ініціаторами порушення кримінальної справи стосовно неї, застосуванням запобіжного заходу, накладенням арешту на автомобіль, пред'явленням обвинувачень та проведенням інших слідчих дій заподіяли їй моральні страждання, оскільки працівники правоохоронних органів, які проводили досудове розслідування, та працівники прокуратури, які підтримували обвинувачення, мали прийняти вірне рішення, тому що у своїй діяльності вони є професіоналами з правових питань. Події по притягненню її до кримінальної відповідальності призвели до спричинення величезної психологічної травми, яка викликала тривалі фізичні та моральні страждання, які посилювались постійним нервовим стресом, а також постійними конфліктами у сім'ї , судовими викликами до суду для участі у судових засіданнях впродовж судового розгляду справи (більше 60 разів), де позивач повинна була захищатись від незаконного пред'явлення обвинувачення, що вплинуло на погіршення стану здоров'я та погіршення відносин з оточуючими людьми. Вона втратила можливість на працевлаштування, трудовий та страховий стаж та змушена була позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сім'ї на лікування та поховання чоловіка, який захворів від нервового потрясіння від даної ситуації. Ці обставини змусили її докладати значних зусиль для пошуку нової роботи, в якій роботодавці постійно відмовляли, коли дізнавалися про причину звільнення, тому вона не мала коштів необхідних для свого існування та була позбавлена найнеобхіднішого. Позивачка незаконно перебувала під слідством та судом 62 місяці 14 днів, тому з урахуванням норм чинного законодавства спричинена моральна шкода становить 232 507,40 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача - Державної казначейської служби України Бабарицька О.О. в судовому засіданні проти позову заперечила, пояснила, відповідно до норм цивільного законодавства особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи, інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, тобто визначені правові підстави відшкодування шкоди, ознакою яких є незаконність дій посадових осіб. Проте, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не передбачено відшкодування шкоди у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення, що виключає право на відшкодування моральної шкоди, яке передбачене ст.3 Закону. Крім того, спірні правовідносини регулюються п. З розділу 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1774 від 06.12.2016 , яким передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України, щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Представник Державної казначейської служби України, вважає, що даний позов необґрунтований, не підтверджується жодними доказами, тому в його задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. Представник прокуратури Харківської області, Мирошниченко Д.О., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав зазначених у відзиві на позов, а саме: умови виникнення права на відшкодування шкоди, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ст. 1176 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв'язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Таким чином, особа не може порушити питання про компенсацію, якщо їй не була завдана моральна шкода. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди», завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» повинен визначатися з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, в даному випадку, розмір мінімальної заробітної плати зазначається саме як розрахункова величина для визначення суми компенсації моральної шкоди. Таким чином, під час розрахунку моральної шкоди, в якості розрахункової величини, суд повинен застосовувати саме 1 600 грн. [PERSON] перебувала під слідством і судом з 13.09.2011 (моменту пред'явлення обвинувачення) по 26.09.2016 (моменту закриття кримінальної справи судом), що складає 60 місяців та 13 днів. Зважаючи на викладене, компенсація моральної шкоди [PERSON] може складати не більше 96 693,33 грн. при наявності підстав, передбачених Законом, а також доведеності позивачем понесених моральних страждань. Так, позивачка посилається те що, після пред'явлення обвинувачення у неї значно погіршились взаємовідносини з рідними, також, позивачка пов'язує хворобу та смерть її чоловіка із накладенням арешту на автомобіль під час досудового розслідування. Матеріали справи не містять жодних даних які б свідчили про причинний зв'язок між зазначеними позивачкою діями чи бездіяльністю відповідача або третіх осіб та шкідливими наслідками. Таким, чином будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про спричинення моральної шкоди позивачем не надано, а позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях самої позивачки. Тому прокуратура Харківської області просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи - ГУ НП в Харківської області в судове засідання не з'явився, надав суду відзив на позов, в якому просив розгляд справи проводити без його участі, та зазначив, що органи внутрішніх справ з 07 листопада 2015 року припинили своє існування і утворені нові органи Національної поліції України. В Харківській області утворено новий територіальний орган Національної поліції України - Головне управління Національної поліції в Харківській області, при цьому актами законодавства не встановлено, що ГУНП є правонаступником ГУМВС України в Харківській області. Крім того, кримінальну справу відносно [PERSON] було порушено старшим слідчим СВ Богодухівського РВ ГУМВС України в Харківській області, що до 07 листопада 2015 року мав статус юридичної особи, тобто позивачем неправильно визначено ГУНП в Харківській області як третю особу. Крім того зазначив, що позивачкою не надано доказу обмеження її у вільному пересуванні - постанови про обрання запобіжного заходу, а розрахунок розміру моральної шкоди, здійснений [PERSON], не відповідає дійсності, тому просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Нормативним актом, що регулює дані правовідносини є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тріщання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 2 зазначеного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Згідно з п. 5 ч.1 статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно постанови старшого слідчого Богодухівського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 12 липня 2011 року, порушено кримінальну справу відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Постановою старшого слідчого Богодухівського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 10 вересня 2011 року, змінені підстави порушення кримінальної справи та дії [PERSON] перекваліфіковані з ч.3 на ч.1 ст.191 КК України. Згідно обвинувального висновку, затвердженого прокурором Богодухівського району Харківської області 26.09 2011 року, [PERSON] обвинувачено у вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст.191 КК України. Постановою старшого слідчого Богодухівського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 13 вересня 2011 року, накладено арешт на автомобіль марки ВАЗ 211540-110-20, 2007 року випуску, д.н. [NUMBER], що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 25 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] було виправдано у зв'язку з недоведеністю підсудних у вчиненні злочину. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2014 року вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 25 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Богодухівського районного суду Харківської області. Постановою Богодухівського районного суду Харківської області від 26 вересня 2016 року провадження у кримінальній справі закрито у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення. Доводи прокурора про те, що закриття кримінальної справи з підстав відмови прокурора від обвинувачення не є безспірною підставою для стягнення моральної шкоди, суд не бере до уваги, так як відмовляючись від обвинувачення, прокурор в своїй постанові від 23 червня 2016 року відповідно до положень ст.264 КПК України ( в редакції 1960 року) посилався на те, що обвинувачення, пред'явлене [PERSON] та [PERSON], не підтверджується зібраними та дослідженими доказами, тобто фактично кримінальна справа була закрита у зв'язку з недоведеністю участі обвинувачених у вчиненні злочину. Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - як підстава для відшкодування шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Підстави визначені ст. 1176 ЦК України, характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавцями виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, органи досудового розслідування , прокуратури чи суду, та особливий спосіб заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу. Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтями 3,4 Закону визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Суду, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі «Менешева проти Росії», заява N 59261/00, п. 67, ECHR 2006-III). Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Маруценко проти України», «Шаповалова проти України», «Волчкова проти України», «Соболев проти України», «Омеляненко проти України», «Скороход проти України», «Щуров проти України», «Жужа проти України», «Пономаренко проти України», «Махонько проти України», «Сверчков та Сверчкова проти України», «Ларіонов проти України», «Черниш проти України», «Паламарчук проти України» та «Крижанівський проти України» встановлено порушення пункту 1 статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з незабезпеченням національними судами розгляду справи в розумний строк. Аналогічно у справі «Маруценко проти України» Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 13 «Право на ефективний засіб юридичного захисту» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з відсутністю у заявника ефективного засобу юридичного захисту від порушення його права на розгляд справи протягом розумного строку. Протягом тривалого періоду, а саме з 12 липня 2011 року по 26 вересня 2016 року [PERSON] була вимушена регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від неї додаткових зусиль, необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мали для неї відповідні стресові наслідки - вона була змушена захищатись від пред'явленого обвинувачення, відчувала страх у зв'язку з можливістю незаконного засудження, що призводила до цілком природних хвилювань. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, при цьому вважає, що шкода була завдана в період перебування під слідством та судом з 12 липня 2011 року ( постанова про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження) по 26 вересня 2016 року ( постанова Богодухівського районного суду Харківської області про закриття кримінальної справ у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення). Суд не приймає до уваги твердження позивачки стосовно того, що підписка про невиїзд та накладення арешту на автомобіль , призвели до обмежень її прав та втрати нормальних життєвих зв'язків, що негативно вплинуло на її стосунки з оточуючими людьми та змусило її докладати значних зусиль для організації свого життя. Також не приймається і до уваги посилання позивачки на те, що причиною захворювання та подальша смерть її чоловіка, стало її перебування під слідством. Всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачкою не надані докази погіршення стану її здоров'я в період перебування під слідством та судом. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права. Кримінальна справа відносно [PERSON] була порушена 12 липня 2011 року, постановою Богодухівського районного суду Харківської області від 26 вересня 2016 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] за ч. 3 ст. 191 КК України закрито у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення. Таким чином [PERSON] знаходилася під слідством та судом 62 місяці 14 днів. Згідно ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року мінімальна заробітна плата з 01 січня 2018 року становить 3 723 грн. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачці за один місяць перебування під слідством та судом не може бути меншим ніж 3 723 грн. З урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства мінімальний розмір відшкодування позивачки моральної шкоди підлягає обчисленню як 62 місяці х 3 723 грн. = 230 826 грн. + 14 днів х 120,10 грн. = 1 681,40 грн. = 232 507,40 грн. При цьому суд не приймає до уваги доводи прокурора про те, що час перебування позивачки під слідством складає 60 місяців та 13 днів, так як кримінальна справа відносно [PERSON] була порушена саме 12 липня 2011 року, а 13 вересня 2011 року було лише притягнуто її в якості обвинуваченої за ч.1 ст.191 КК України. Доводи представника третьої особи - ГУНП в Харківській області про проведення реформування органів внутрішніх справ та утворення нового органу, який не є правонаступником ГУМВС, на висновки суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці - не впливають. При цьому, визначаючи розмір відшкодування, суд враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За викладених вище обставин, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, ураховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок слід визначити в сумі 232 507,40 грн. З урахуванням викладеного, враховуючи характер, глибину моральних страждань, тривалість негативних наслідків, внаслідок чого позивачка була вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також з розміру заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Зазначене в даному рішенні узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №383/596/15 від 31 жовтня 2018 року. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Таким чином, з урахуванням викладених обставин, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення шкоди з Державного бюджету України на користь [PERSON] саме шляхом списання коштів з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України.

Outcome: approved