Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи : УДМС України в Полтавській області, служба в справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово експлуатаційне управління, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові вказала, що 11.06.2005 року її син [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] З цього часу вони стали проживати в квартирі, що належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 30.11.1995 року за адресою [ADDRESS]. 29.03.2006 року в них народився син [PERSON] Однак шлюб виявився невдалим та був розірваний в 2008 році. Ще до розірвання шлюбу, фактично з 2007 року [PERSON] зібрала свої речі і виїхала з вищевказаної квартири на постійне місце проживання до своїх батьків за адресою [ADDRESS] де проживає і по даний час. 17.04.2016 року її син [PERSON] помер. Позивач [PERSON] стверджує, що [PERSON] не проживає в належній їй квартирі близько 10 років. Весь цей час вона змушена сплачувати всі комунальні платежі із розрахунку і за неї теж. Реєстрація відповідача в належній їй квартирі є перешкодою для оформлення субсидії та позбавляє можливості розпорядитися квартирою на власний розсуд, зокрема відчужити так як в ній хоча б і формально зареєстрована неповнолітня дитина. Її неодноразові пропозиції добровільно знятися з реєстрації відповідач ігнорує. На підставі вищевикладеного, позивач [PERSON] прохає суд визнати [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування квартирою №40 за адресою м. Лубни, вул. Першотравнева, 16. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи : служба в справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово експлуатаційне управління, про вселення. В позові вказала, що з 11.06.2005 року по 09.06.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином відповідача [PERSON] [PERSON]. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. 17.04.2016 року її колишній чоловік [PERSON] помер. Стверджує, що під час розірвання шлюбу і згодом спільне майно нажите під час шлюбу з [PERSON] не ділили. Все воно залишилося у квартирі [PERSON], де вони з сином до цього часу зареєстровані. Ще при житті [PERSON] створював їй з сином такі умови проживання, що вони вимушені були залишити квартиру і перейти проживати до її батьків за адресою [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] його мати [PERSON], не попередивши її, впустила в квартиру квартирантів, які не пускають її з сином до квартири, змінили замок, хоча вона, як колишній член сімї та її син мають право користуватися житловою площею квартири. Вважає, що відповідач [PERSON] навмисно перешкоджає їм проживати в квартирі, порушуючи їх житлові права. 14.09.2017 року вона звернулася до Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області з повідомленням про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ст.356 КК України самоправство, що полягає у грубому порушенні житлових прав її та малолітньої дитини. Оскільки іншого житла вона не має, вимушена з сином тимчасово проживати в двокімнатній квартирі своїх батьків. ЇЇ батько є інвалідом війни ІІ групи, страждає на ряд хронічних захворювань, що створює певні незручності для сумісного проживання в одному помешканні. На підставі вищевикладеного [PERSON] прохає суд вселити її та її малолітнього сина [PERSON], [INFO] у квартиру [ADDRESS] а м. Лубни Полтавської області, що належить [PERSON] Ухвалою суду від 12.10.2016 року вищевказані позови були обєднані в одне провадження (а.с.60). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала, прохає їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову прохає відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримали, в задоволенні первісного позову прохають відмовити, оскільки право на проживання набуто законним способом. [PERSON] та її малолітній син не мають іншого житла для проживання. Представники третіх осіб служби справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, Лубенського КЖЕУ в судове засідання не зявилися, направивши до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. При винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради також при винесенні рішення прохає врахувати інтереси дитини (а.с.69,70). Представник третьої особи УДМС України в Полтавській області в судове засідання не зявився, про причини неявки свого представника третя особа суд не повідомляла. Зясувавши обставини справи на підставі доказів наданих учасниками справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.06.2005 року по 09.06.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON], що підтверджується копіями відповідних свідоцтва (а.с.6,8). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). 17 квітня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9). [PERSON] та малолітній [PERSON] зареєстровані квартирі належній [PERSON] за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою Лубенського КЖЕУ №6253 від 21.06.2017 року та повідомленням сектору з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб ЦНАП виконавчого комітету Лубенської міської ради №1106/07-02 від 16.08.2017 року (а.с.11,12,34). Вищевказана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого нотаріусом Другої лубенської державної нотаріальної контори від 30.11.1995 року, реєстровий номер 1-4987 (а.с.5). Судом встановлено і проти цього не заперечує сама [PERSON] в судовому засіданні, що вона з 2007 року разом з малолітнім сином [PERSON] виїхала з квартири, що належить [PERSON] на праві власності, розташованої за вищевказаною адресою до своїх батьків де і проживають по даний час за адресою [ADDRESS]. Вказаний факт також підтверджуються актами будинкового комітету від 21.04.2016 року, 21.06.2017 року та 26.06.2017 року (а.с.13-15). Вищевказані докази в своїй сукупності свідчать, що з 2007 року [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] припинила проживати в квартирі належній [PERSON], не користується даним житлом, не несе жодних витрат по його утриманню, добровільно знятися з реєстрації в ньому не бажає, фактично проживає за іншою адресою. В судовому засіданні [PERSON] стверджувала, що вона була змушена забрати дитину і виїхати з квартири належній [PERSON] через умови, які були створені її колишнім чоловіком [PERSON] ще за його життя, оскільки останній зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, ображав її та виганяв з квартири. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON]Г, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] після одруження з [PERSON] проживали в квартирі належній її свекрусі [PERSON] за адресою [ADDRESS]. В квартирі робили ремонт, завозили меблі, але через деякий час, близько року, через сварки [PERSON] разом з сином залишила квартиру та стала проживати у батьків, при цьому речей з квартири не забирала. Зі слів [PERSON] їм відомо, що її не впускають до квартиру. Свідок [PERSON] також пояснила, що близько 8 років назад ходила разом із [PERSON] до квартира за адресою [ADDRESS] та бачила як її туди не впустили. Відповідно до акту будинкового комітету від 11.09.2017 року [PERSON] не має змоги проживати в квартирі за адресою [ADDRESS] звязку з тим, що на даний час там проживають квартиранти, на вимогу відчинити не реагують, змінено замок (а.с.46). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] та [PERSON] після одруження проживали разом в квартирі за адресою [ADDRESS] не довго. Коли народилася дитина [PERSON] вже не проживала за вказаною адресою і не проживає на даний час. При цьому [PERSON] свою дружину [PERSON] та їх сина з квартири не виганяв. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 2007 року і до теперішнього часу у квартирі належній [PERSON] не проживає, залишила дане житло добровільно, доказів поважності причин непроживання у даній квартирі з часу її залишення і на протязі одного року після цього, суду не надала. При цьому суд вважає, що не є підставою для задоволення зустрічного позову той факт, що на даний час у дверях квартири замінено замок та по цій причині зараз [PERSON] не може до неї потрапити, оскільки по справі не доведено, що замок у дверях квартири було замінено не протязі часу, коли за [PERSON] зберігалося право користування даною квартирою, а заміна замка у дверях після припинення права користування житлом не є підставою для вселення у нього. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] спільно з власником спірної квартири не проживала, спільним побутом не була пов'язана, з 2007 року вибула із зазначеного житлового приміщення. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] є такою, що втратила право користування житлом, належних та допустимих доказів того, що вона залишила житло не добровільно та що їй чинилися перешкоди у користуванні даним житлом на протязі часу, за яким за нею зберігалося право ним користування, суду не надала. Що стосується інтересів малолітньої дитини, то вони жодним чином не порушуються, оскільки вона не є членом сімї власника квартири, а згідно ст.160 СК України місце проживання дитини визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення судом позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає за необхідне стягнути з останньої на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 640 грн. судового збору (а.с.1).

Outcome: approved