Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної Поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Хорольському районі Полтавської області про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди завданої службовою особою органу державної влади, мотивуючи його тим, що їй [PERSON] на праві власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]) належить легковий автомобіль «Тойота Камрі», 2003 року випуску номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER]. Вказаний вище автомобіль «Тойота Камрі» позивачкою було придбано у власність та поставлено у встановленому порядку на облік 28.10.2014 року 13.04.2015 року слідчим Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області на підставі ухвали винесеної слідчим суддею Овідіопольського районного суду Одеської області Кириченко П.Л. (справа №509/1459/15-к) було проведено обшук житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS], який належного [PERSON] (чоловіку позивачки). Підставою проведення обшуку з подальшим вилученням даного автомобіля послугувала та обставина, що: 10.08.2014 року в період часу з 13 годин 00 хвилин по 17 годин 30 хвилин, невстановлені особи, знаходячись за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Санжійка, на березі, моря на автомобільній парковці, незаконно заволоділи транспортним, засобом гр. [PERSON], а саме автомобілем марки «Тойота Камрі» д/з [NUMBER] Відомості про вчинення даного кримінального правопорушення СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014160380001956 від 11.08.2014 року за ознаками ст.289 ч. 1 КК України. Під час проведення вказаного обшуку було здійснено вилучення: автомобіля марки «Тойота Камрі», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER], ключів від нього, двох державних номерних знаків [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію ТЗ, належного позивачці. Після проведення обшуку автомобіль «Тойота Камрі» д/ н [NUMBER] було поміщено на територію Хорольського РВ УМВС України в Полтавські області, розташованого за адресою: 37800, м. Хорол, вул. Карла Маркса,80, а згодом [PERSON] останній «власним ходом», було переміщено до Овідіопольського РВ УМВС України в Одеській області, де останній і мав зберігатися. В даному кримінальному провадженні було проведено судову криміналістичну експертизу по дослідженню вилученого під час обшуку автомобіля «Тойота Камрі», номер кузова [NUMBER]. Так, згідно висновку за № 3217 від 03.08.2015 року: наданий на дослідження автомобіль Тоуота-Саmгу, реєстраційний номер [NUMBER] виготовлено в Північній Америці, регіон США. Маркування ідентифікаційного номера (номера кузова) піддавалось зміні шляхом видалення заводської номерної металевої таблички з ідентифікаційним номером (номером кузова), яка встановлюється на панелі приборів автомобіля під вітровим склом зліва та всіх заводських дублюючих носіїв інформації, з наступним встановленням кустарним способом металевої таблички та дублюючих носіїв інформації, на яких нанесено маркувальне позначення [NUMBER],яке відповідне автомобілю Тоуота-Саmгу виготовленому у Європейському регіоні. Оскільки методика по встановленню періоду здійснення змін ідентифікаційних номерів відсутня, встановити період здійснення зміни ідентифікаційного номера (номера кузова) автомобіля Тоуота-Саmгу, реєстраційний номер [NUMBER], не є можливим. Оскільки зміна ідентифікаційного номера (номера кузова) виконана шляхом видалення всіх носіїв маркувальних позначень виробника, цілеспрямованого видалення ідентифікаційного номера (номера кузова) з електронної бортової мережі автомобіля, видаленням прихованих дублюючих носіїв інформації, встановити первинний заводський ідентифікаційний номер ( номер кузова) наданого на дослідження автомобіля Тоуота-Саmгу, реєстраційний номер [NUMBER], не є можливим. Маркування двигуна, наданого на дослідження автомобіля, піддавалось зміні шляхом видалення поверхневого шару металу маркувального майданчика, що містить заводське маркування двигуна, з наступним нанесенням маркувального позначення [NUMBER] кустарним способом. У зв'язку зі значним по товщині поверхневим зняттям шару металу маркувального майданчика встановити заводське маркування двигуна не є можливим. Тобто, висновок експерта жодним чином не вказує, що вилучений автомобіль «Тойота Камрі», д/н [NUMBER] належний gозивачці є викраденим автомобілем «Тойота Камрі» д/з [NUMBER], належним [PERSON] На підтверження факту неналежності автомобіля позивачки до викраденого у [PERSON], 26.05.2016 року позивачці було повернуто Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Тойота Камрі», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER] серії [NUMBER] У зв'язку з вище викладеним позивачка неодноразово зверталася з письмовими зверненнями до слідчих підрозділів поліції (міліції) та прокуратури Одеської області з метою повернення їй (власниці автомобіля) останнього. 10.12.2015 року на ім'я адвоката Руслан Павелко (захисника позивачки) СВ ГУ НП в Одеській області направило лист за вих. 4/П-809, яким повідомило, що вилучений автомобіль «Тойота Камрі», д/н [NUMBER] (на думку посадової особи «Тойота Камрі» д/н [NUMBER]) зберігається на території Овідіопільського ВП ГУ НП в Одеській області. В той же час Іллічівська місцева прокуратура Одеської області листом за вих. N49/2376-14 від 26.08.2016 року повідомила, що на даний час автомобіль (марки «Тойота Камрі», д/н [NUMBER]) який є речовим доказом по кримінальному провадженню, передано на тимчасове зберігання [PERSON] В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з»явилися, але представник позивачки [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та прохають їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Головного управління Національної Поліції в Одеській області, не з»явився з невідомих суду причин, хоча вчасно та належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. В судове засідання представники відповідача Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Хорольському районі Полтавської області, не з»явилися, хоча вчасно і належним чином були повідомлені відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи, а тому на підставі ст. 224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило, але попередньо представник Державної казначейської служби України А.В. Ропавка надала заперечення мотивуючи його тим, що відповідальність органів досудового слідства, прокуратури та суду за шкоду, завдану їх незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, регулює ст. 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦКУ шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відтак, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, необхідним є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника. Головною підставою, відповідно до якої у громадян з'являється право на відшкодування за рахунок Державного бюджету України шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади, є незаконність та неправомірність дій цих органів, а також їх посадових осіб. Матеріальна та моральна шкода не підлягає відшкодуванню, якщо дії органів дізнання були правомірними та не виходили за межі Кримінально-процесуального кодексу України. Під незаконними діями органів досудового слідства розуміється така поведінка посадових осіб, яка суперечить вимогам кримінально-процесуального права та якщо така незаконність визначена рішенням суду. Однак в позовній заяві відсутні будь-які докази, які б підтверджували оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування . Тому, факт спричинення позивачеві незаконних дій жодним доказом не підтверджений. Вказуючи на незаконні дії службових осіб органу досудового розслідування, як на докази завдання позивачу шкоди, останній не надає жодного доказу на підтвердження описаних в позовній заяві обставин, а також те, що на теперішній час існують відповідні процесуальні документи, що набули законної сили про визнання незаконними дій службових осіб Овідіопільського ВП ГУ НП в Одеській області. Позивач у своїй заяві посилається на ст. ст.1166,1167, 1174, 1176 ЦКУ, однак кожна з цих норм встановлює, що обов'язкова підстава для відшкодування шкоди фізичній особі державою - це встановлена незаконність рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків Представник відповідача вказує на те, що позивачем не надано жодного доказу для підтвердження факту заподіювання моральної шкоди, а саме: розмір шкоди, причинний зв'язок цієї шкоди із неправомірними діями заподіювана шкоди, розрахунок щодо суми визначення моральної шкоди, що відповідно до Постанови є обов'язковим у даній категорії справ. Обгрунтування моральної шкоди зводиться лише до факту обмеження позивачки у можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм автомобілем, однак на сьогоднішній день, виходячи з позовної заяви, кримінальне провадження по факту крадіжки автомобіля відкрите і по ньому проводяться певні слідчі дії. Представник відповідача у своїх запереченнях просить суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з слідуючих підстав. Судом встановлено, що до теперішного часу у встановленому порядку державна реєстрація транспортного засобу позивачки не скасовувалась, тобто позивачка являється єдиним і законним власником автомобіля «Тойота Камрі», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER]. Проте службова особа Овідіопільського ВП ГУ НП в Одеській області прийняла незаконне рішення, щодо передання на зберігання належного позивачці автомобіля «Тойота Камрі», д/н [NUMBER], третій особі - [PERSON] Вказане рішення службової особи порушило право позивачки гарантоване Конституцією України, в статті 41 якої, зазначено, що: «Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.», та порушило частину 1 статті 1 «Захист власності» Протоколу № 1 до Конвенції про захист людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування, моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до п.2 частини другої цієї статті моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням, заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Внаслідок незаконних процесуальних дій органу досудового слідства позивачка більш як на два роки позбавлена можливості вільно володіти розпоряджатися та користуватися своїм автомобілем. У зв'язку з цією обставиною істотно порушено звичний уклад життя позивачки та її родини, потреба в автомобілі є особливо гострою, а його відсутність вимагає значних додаткових зусиль для організації життя. Окрім того постійне листування з поліцією, прокуратурою, щодо повернення належного позивачці майна у її володіння потребувало і потребує від останньої значної кількості часу та моральних сил. Відповідно до постанови, кожна особа оцінює ступінь спричиненої моральної шкоди самостійно виходячи із глибини своїх душевних страждань та самостійно оцінює суму моральної шкоди. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ» проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Моральну шкоду від протиправного рішення службової особи, щодо передання належного майна позивачки третій особі позивачка [PERSON] оцінює у 250 000 грн. Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (стаття 1 Закону України «Про національну поліцію»). Згідно статей б, 7, 8 Закону України «Про національну поліцію», поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час виконання своїх, завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейський зобовязаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обовязки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обовязків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини (ч. 1 статті 18 Закону України «Про національну поліцію»). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень ч.3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ч.2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідств прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстав характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідуванню, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статтт. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами ( статті 1173, 1174 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суд. України № 6-501 цс 17 від 22 червня 2017 року. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається, не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Така правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440 цс 16 від 25 травня 2016 року. Такий підхід відповідає вимогам ст.56 Конституції України, що передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід мати на увазі, що згідно із ст. 1191 ЦК України Держава Україна, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 роки №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Судом встановлено, що крім того позивачкою понесені витрати на правову допомогу. З метою отримання правової допомоги щодо попередньої консультації про характер спірних правовідносин та підготовки процесуальних документів, позивачкою було укладено договір від 06.09.2017 року про надання правової допомоги. Пунктом 2 частини 3 статті 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., який набрав чинності 01.01.2012р., встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Визначення окремим процесуальним діям наведеним у вищевказаному Закону за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у цивільному процесі надав пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Постанові № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Так, відповідно до пункту 48 вказаної Постанови пленуму ВССУ, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено у пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання | документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Правовою підставою для покладення витрат на послуги адвоката на відповідача, у разі задоволення позовних вимог є ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у якій зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. , судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою . У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору та витрат, стягує з відповідачів в дохід держави судовий збір в сумі 1600, 00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved