Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] Вимоги заяви обгрунтовує тим, що із [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18.02.2014 року. Від спільного подружнього проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] Після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово навідував дитину у дошкільному навчальному закладі, однак після таких зустрічей син замикався, впадав у депресію та відмовлявся відвідувати дитячий садочок, мотивуючи це тим, що боїться приходу батька. Крім того, [PERSON] при випадкових зустрічах на вулиці, проявляє агресію до дитини, шарпає її та виражається нецензурною лайкою. Зокрема, 24.05.2019 року під час її прогулянки із сином по [ADDRESS] , [PERSON] почав з`ясовувати стосунки, кричати та розмахувати руками, внаслідок чого вона та син [PERSON] злякалися та змушені були сховатися до магазину та просити допомоги, однак [PERSON] продовжив їх переслідувати, зайшов до магазину та продовжив кричати на неї та дитину після чого вона викликала працівників поліції. Дитина відмовляється ходити на вулицю, бо боїться зустріти батька [PERSON] , а також змушені неодноразово відвідувати невропатолога та психолога. Стверджує, що кривдник постійно переслідує їх із сином [PERSON] , чим здійснює психологічне насильство над ними. Заявник [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком на шість місяців та заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] та [PERSON] , обмежити спілкування з постраждалою дитиною [PERSON] за місце перебування та проживання дитини, а також заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати її та [PERSON] , якщо вона за власним бажанням разом з дитиною перебуває у місці котре невідоме [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися із нею. В судовому засіданні заявник та її представник вимоги заяви підтримали та просили заяву задовольнити з підстав викладених у заяві. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечив обставини викладені у заяві. Пояснив, що жодного насильства щодо дитини та заявника він не вчиняє. Він є батько [PERSON] і хоче бачитись та спілкуватись із сином. Йому встановлені дні та години для побачення із дитиною. Однак заявник створює перешкоди у спілкуванні із дитиною, не даючи йому можливості побачитись із дитиною. У дитячий дошкільний заклад він приходив щоб побачитись із сином. Підтвердив, що у серпні 2018 р. він прийшов до будинку, де проживає заявник із сином, з метою щоб поспілкуватись із дитиною. Жодних дій стосовно дитини він не вчиняв, не шарпав його, а лише подав йому руку. [PERSON] не дала можливості поспілкуватись із сином, забравши його. Словесний конфлікт виник із чоловіком [PERSON] . Щодо події, яка мала місце 24.05.2019 р. пояснив, що в цей день він перебував у ювелірному магазині, купляв прикраси дружині. Поблизу магазину він зустрів [PERSON] із сином [PERSON] . При спілкуванні він не сварився, не кричав та не вчиняв насильства. [PERSON] зайшла в магазин і викликала поліцію. Із [PERSON] існує конфлікт щодо сплікування із сином, а тому вона подала дану заяву. Просить відмовити у задоволенні заяви. Представник виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Матіюк О.В. пояснила, що [PERSON] зверталась у орган опіки та піклування із заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON]. Оскільки були відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав, тому їй у цьому відмовлено та рекомендовано звернутись до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Відомо, що [PERSON] зверталась до невролога з приводу незадовільного стану здоров`я сина [PERSON] , який [PERSON] пов`язує із психологічним насильством [PERSON] . Вважає, що без проведення експертизи не можна стверджувати, що такий стан сина сторін є наслідком дій [PERSON] Просить вирішити дану заяву на розсуд суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] в серпні 2018 р. приходив до будинку де проживає [PERSON] із сином [PERSON] . Бачила, що з під`їзду будинку вийшла [PERSON] з сином та чоловіком. При зустрічі [PERSON] із сином [PERSON] , останній не хотів йти до [PERSON] і пішов у автомобіль. Між [PERSON] та [PERSON] і її чоловіком виникла сварка, яка тривала недовго. Бійки не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 24.05.2019 р. бачила по вул. Ковельській в м. Володимирі -Волинському [PERSON] та [PERSON] з дитиною, які стояли на вулиці та спілкувались. Син [PERSON] стояв за мамою. При спілкуванні [PERSON] жестикулював руками. Через деякий час [PERSON] з сином пішли у магазин. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що 24.05.2019 р. [PERSON] купував у магазині ювелірні вироби. Бачила, що [PERSON] вийшов із магазину та зустрівся із [PERSON] і дитиною. Потім вони зайшли в магазин. Підтвердила, що сварки між ними не було. Однак дитина була налякана і [PERSON] просила викликати поліцію. [PERSON] дочекався приїзду працівників поліції, весь час поводив себе спокійно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі докази в сукупності суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08.02.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу заявник із сином проживає окремо від [PERSON] Підставою для задоволення заяви заявник зазначає, що [PERSON] постійно переслідує її із сином [PERSON] , ображає її нецензурними словами при дитині, здійснюючи психологічне насильство, що негативно впливає на здоров`я дитини. Вирішуючи дану заяву суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 даного Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Таким чином, відповідно до вищевказаного Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Однак судом не встановлено випадків психологічного насильства відносно [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , а також ризиків настання насильства у майбутньому. При цьому, судом встановлено наявність між батьками спору про участь у вихованні дитини, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Факт звернення [PERSON] до поліції з приводу неправомірних дій [PERSON] без рішення про визнання останнього винуватим у вчиненні домашнього насильства не є доказом вчинення психологічного насильства, оскільки наявність такого факту звернення не є доказом вчинення правопорушення, так як [PERSON] не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, а тому відсутні підстави вважати, що він вчинив психологічне насильство (презумпція невинуватості). Також звернення до невролога та виписки із історії хвороби підтверджують проблеми із здоров`ям дитини, однак не є доказом того, що [PERSON] вчиняє психологічне насильство і його дії перебувають у прямому причиновому зв`язку із захворюванням дитини. Крім того, пояснення допитаних в судовому засіданні свідків не є доказом психологічного насильства [PERSON] щодо заявниці та її сина з огляду на таке. Так із пояснень свідка [PERSON] встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] у серпні 2018 р. був короткочасний словесний конфлікт, що у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не є психологічним насильством. Щодо події, яка мала місце 24.05.2019 р., то суд звертає увагу на те, що свідок [PERSON] пояснила, що бачила лише, як [PERSON] жестикулював руками, що також не може розцінюватись як психологічне насильство. Водночас, свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] 24.05.2019 р. жодних дій стосовно [PERSON] та сина [PERSON] не вчиняв, а навпаки поводив себе спокійно. При цьому, жодними доказами не доведено, що наляканий стан дитини, а також його не бажання йти до батька викликаний саме діями (правомірними чи неправомірними) [PERSON] , а не іншими зовнішніми факторами. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що не встановлено факту вчинення [PERSON] психологічного насильства, а також заявником не доведено існування загрози вчинення такого насильства у майбутньому. Також не доведено, що рішення про задоволення даної заяви якнайкраще відповідатиме інтересам малолітньої дитини. Судом встановлено наявність між батьками спору про участь у вихованні дитини, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Крім того, суд до спірних правовідносин застосовує положення Сімейного кодексу України. За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Оскільки не встановлено факту вчинення [PERSON] психологічного насильства, а також заявником не доведено існування загрози вчинення такого насильства у майбутньому, тому видача обмежувального припису призведе до необґрунтованого обмеження [PERSON] , як батька дитини у реалізації своїх прав відносно сина [PERSON] , котрий має такі ж рівні права та обов`язки щодо дитини, як матір. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed