Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком, який знаходиться за адресою: с. Дорофіївка, вул. Надзбручанська, 15, Підволочиського району Тернопільської області. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником даного будинковолодіння. Відповідач, - онук позивача, - у вказаному житловому приміщенні не проживає більше одного року. З огляду на вказане, враховуючи неможливість користування пільгами, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не зявилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не зявився, подав заяву з проханням справу розглянути у їх відсутності. Відповідач, будучи повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не зявився, подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позов визнав в повному обсязі, просить задовольнити. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 лютого 2005 року державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №626, позивач є власником житлового будинку №15 по вул. Надзбручанська, що у с. Дорофіївка, Підволочиського району Тернопільської області. Право власності зареєстроване, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6738459 від 15 березня 2005 року. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку №15 по вул. Надзбручанська, у с. Дорофіївка, підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою з 08.09.2010 року. [PERSON], [INFO], (онук Позивача), який зареєстрований за адресою: [INFO], за місцем реєстрації не проживає, що стверджується актами, посвідченими Підволочиською селищною радою Тернопільської області від 17 травня 2017 року, 28 лютого, 31 травня та 15 вересня 2018 року. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який є членом сімї власника, не проживає у житловому приміщенні, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст.\~150\~ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.\~41\~Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved