Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом і після збільшення позовних вимог просить поновити її з 28.06.2021 року на роботі у ФОП [PERSON] продавцем продовольчих товарів, а також стягнути із ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22488,92 грн. Позов мотивує тим, що з 08.04.2013 року вона працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] . З 28.06.2021 року відповідачкою звільнено її з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Позивачка вважає звільнення з роботи незаконним. Наказу про звільнення їй не вручено, а у належній позивачці трудовій книжці відсутнє посилання на відповідний наказ. Правовий аналіз п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Відповідачка жодним чином не обґрунтувала наявність підстав для звільнення позивачки з роботи. Тому позивачка змушена звернутися до суду. Представник відповідачки подав відзив на позов. Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Згідно копії угоди позивач працювала на посаді продавця продовольчих товарів. Вказана посада передбачає обслуговування грошових (товарних) цінностей. Оскільки під час роботи безпосередньо займалась продажем матеріальних цінностей, прийомом і зберіганням грошових коштів, вона підпадає під категорію безпосереднього обслуговування працівником товарних цінностей. При цьому укладення договору про повну матеріальну відповідальність не є обов`язком роботодавця. Що стосується винних дій позивачки, що стали підставою для втрати до неї довір`я, то ревізією, проведеною 28.06.2021 року в алкогольному відділі магазину «[INFO]» ([ADDRESS]) встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей (алкогольних виробів) в торговому залі на загальну суму 344672,30 грн. Представник відповідачки наголошує, що інший працівник [PERSON] визнала вину та показала, що вони спільно з позивачкою займались привласненням товарно-матеріальних цінностей. Також вона погодилася в добровільному порядку відшкодувати частину заподіяної шкоди. Проте позивачка відмовилася давати пояснення з приводу виникнення недостачі. З огляду на таке, на підставі встановлених даних, відповідачкою було прийнято рішення про звільнення позивачки з роботи. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що позивачкою пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення із вказаним позовом до суду. Тому представник відповідача просить в задоволення позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивачка подала відповідь на відзив. Зазначає, що твердження представника відповідача про пропуск строку позовної давності є безпідставним, оскільки позов здано на пошту 28.06.2021 року. Щодо винесення відповідачкою наказу від 28.06.2021 року №1, то цей документ складений після звернення з позовом до суду. Аналогічно складені акти від 28.06.2021 року про відмову надати письмові пояснення та від 28.06.2021 року про відмову отримати наказ про звільнення. Що стосується акта №1 від 28.06.2021 року про результати ревізії алкогольного відділу магазину «[INFO]», то позивачка наголошує, що цей доказ є недопустимим. Адже його складено та затверджено підприємцем [PERSON] . Підстава, зазначена в акті - наказ підприємця [PERSON] . Проте, позивачка не перебувала у трудових відносинах з [PERSON] . Більше того у вищевказаному акті відсутній підпис ФОП [PERSON] або зазначення того, що вона була присутня при проведенні ревізії. При цьому незрозуміло на основі чого та яким чином комісія дійшла висновку про нестачу товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів. Так, до документів, що є підставою для оприбуткування товару, як правило, належать накладні, податкові накладні та товарно-транспортні накладні. Такі документи є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських реєстрів та підтвердження права власності на них. Отже, відповідачкою не доведено нестачі грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей. Тому позивачка просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідач своїм правом подати заперечення не скористалася. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просять його задоволити. Додатково представник позивача наголосив, що акт №1 від 28.06.2021 року про результати ревізії алкогольного відділу магазину «[INFO]» є недопустимим доказом на підтвердження нестачі товарно-матеріальних цінностей, оскільки у вказаному акті відсутні посилання на первинні документи. Незрозуміло, яким чином без співставлення первинних та наявних товарів комісія дійшла висновку про нестачу товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів. Також відповідачка, з якою позивачка безпосередньо перебувала у трудових відносинах, взагалі не брала участі в інвентаризації. [PERSON] не мав повноважень на проведення ревізії. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення позивачкою дій чи бездіяльності, які призвели до нестачі грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей. Тому позивачку було звільнено з роботи безпідставно, з порушення вимог законодавства про працю. Представники відповідача заперечили щодо задоволення позову з підстав, наведених у відзиві. Додатково представник відповідача [PERSON] вказав, що [PERSON] безпосередньо обслуговувала матеріальні цінності. Долученим до матеріалів справи актом ревізії доведено нестачу товарно-матеріальних цінностей. Даний доказ є належним та допустимим. На відсутність недостачі позивач могла звернути увагу під час проведення інвентаризації або ознайомлення з її результатами, проте зробити цього не побажала. Навпаки, відмовилася давати будь-які пояснення, що стало підставою для втрати до неї довіри з боку роботодавця. Також представники відповідача вказали, що твердження позивачки про виготовлення акта про відмову від надання пояснення уже після її звільнення теж безпідставне, оскільки висунене нею без наведення належних доказів такого. Відсутність зазначення ФОП [PERSON] у документах, пов`язаних із звільненням позивачки, так само як і відсутність підписів ФОП [PERSON] на вказаних документах пояснюється тим, що ФОП [PERSON] видала довіреність на [PERSON] , в якій, серед іншого, надала останньому повноваження вирішувати трудові питання своєї підприємницької діяльності. Отже, звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Оскільки вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, дані вимоги теж є безпідставними. Тому представники відповідача просять в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка за правилами ст. 92 ЦПК України позивачка [PERSON] підтвердила обставини, викладені у позовній заяві. Наголосила, що протягом періоду роботи у ФОП [PERSON] продавцем продовольчих товарів сумлінно ставилася до своїх обов`язків, збереження та обліку ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. 28.06.2021 року в магазині « [INFO] » було проведено інвентаризацію. Під час інвентаризації, окрім позивачки, були також присутні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Водночас при проведення такої інвентаризації не було жодних первинних документів про наявність товару. Ввечері того ж дня підприємець [PERSON] почав висловлювати претензії щодо недостачі товару власне до позивачки. При цьому до її напарниці [PERSON] він жодних претензій не висловлював. [PERSON] почав вимагати від позивачки написати розписку на суму недостачі. Оскільки позивачка будь-яких винних дій, які призвели до виникнення недостачі, не вчиняла, то, відповідно, відмовилася писати розписку. [PERSON] вигнав позивачку з роботи і протягом двох тижнів вона не розуміла, що з нею роблять. Наказу про звільнення їй так і не вручили. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює продавцем продовольчих товарів у магазині « [INFO] » та були напарницями з позивачкою протягом 6 років. Вказала, що до її обов`язав входить прийом товару та його продаж. 28.06.2021 року в магазині « [INFO] » було проведено інвентаризацію. Під час інвентаризації, окрім [PERSON] були також присутні позивачка та двоє бухгалтерів. При проведенні інвентаризації залишок товарів порівнювали з результатами попередньої ревізії. За результатами інвентаризації було виявлено недостачу товару, проте яким чином товари зникли їй невідомо. Водночас свідок вказала, що погодилася повернути половину суми виявленої недостачі. Свідок [PERSON] пояснила, що 28.06.2021 року вона брала участь у проведенні ревізії в магазині « [INFO] », за результатами проведення якої було виявлено недостачу товару на велику суму, а саме сигарет та алкогольних напоїв. Свідок вказала, що при проведенні інвентаризації до уваги бралися первинні документи. [PERSON] також вказала, що продавець [PERSON] відмовилася підписувати акт ревізії. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 28.06.2021 року вона брала участь у проведенні ревізії в магазині « [INFO] ». Окрім неї, під час проведення ревізії були також присутні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При проведенні інвентаризації до уваги брали зошит і касові залишки. Оскільки інформація з накладних вноситься у комп`ютер, тому залишки товарів звіряли із даними, наявними у комп`ютері. Інші первинні документи при проведенні інвентаризації не використовували. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 08.04.2013 року позивачка [PERSON] працювала продавцем продовольчих товарів у фізичної особи - підприємця [PERSON] (а.с.4). З копії трудової книжки позивачки вбачається, що 28.06.2021 року її було звільнено з роботи у зв`язку із втратою довіри до матеріально відповідальної особи, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 9), про що відповідачкою ФОП [PERSON] було видано відповідний наказ №1 від 28.06.2021 року (а.с.27). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (частина друга статті 2 КЗпП України). Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2,36,40,41 КЗпП України). У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, серед іншого, одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі N 6-104 цс 14, від 23 грудня 2015 року у справі N 6-1093 цс 15, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-100 цс 16, від 24 лютого 2021 року у справі №573/546/19 (провадження 61-16215св19) Отже, підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довір`я є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника. Вину працівника має довести роботодавець відповідними фактами та об`єктивними обставинами, що свідчать про винні дії працівника, як-от, систематична нестача довірених йому цінностей, безвідповідальне, несумлінне ставлення до трудових обов`язків, порушення порядку прийняття й відпуску грошових і товарних цінностей тощо. Утрата довір`я може бути результатом скоєння такого проступку, що дає роботодавцеві підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі, пов`язаній зі зберіганням чи обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до втрати цих цінностей. Обов`язок обґрунтувати втрату довір`я до працівника покладається також на роботодавця, який повинен навести об`єктивні докази вини працівника у завданні матеріальної шкоди роботодавцеві або створенні загрози завдання такої шкоди. Недовір`я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. Натомість відповідачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження вчинення позивачкою дій, які призвели до недостачі товарно-матеріальних цінностей. Так, жоден з допитаних в судовому засіданні свідків не вказав, що йому відомо про вчинення позивачкою відповідних винних дій. Долучений до матеріалів справи акт ревізії від 28.06.2021 року в магазині « [INFO] » (а.с. 28) може доводити лише факт виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей та не підтверджує причетності позивачки до скоєння відповідних проступків. Окрім того у вказаному акті відсутні посилання на первинні документи (накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні), а тому вказаний документ, з урахуванням положень ст.79 ЦПК України, не може вважатися достовірним доказом. Сам по собі факт нестачі матеріальних цінностей у разі невстановлення винних дій матеріально відповідальної особи не є підставою для розірвання з нею трудового договору в зв`язку з утратою довір`я. Оскільки відповідачем не спростовано доводів позивачки щодо відсутності факту вчинення нею дій, які б могли призвести до втрати довіри, то суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивачки, що тягне за собою поновлення її порушених прав. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх системному зв`язку з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року в справі № 6-33цс14, а також, зокрема, в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 305/1001/18 (провадження № 61-5156св19). Отже, позовні вимоги про поновлення [PERSON] продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також суд не приймає до уваги покликання відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, оскільки позовну заяву надіслано засобами поштового зв`язку 28.06.2021 року (а.с.14), тобто з дотриманням строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Стаття 235 КЗпП України визначає, що працівнику, звільненому без законної підстави, виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий висновок щодо порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладено Верховним Судом України, зокрема, в постановах від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, від 14 вересня 2016 року № 6-419цс16. Відповідно до п.3 трудового договору від 08.04.2013 року (а.с.4), укладеного між позивачкою та відповідачкою, відповідачка зобов`язалася виплачувати позивачу заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати + 10 грн. на місяць. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 6000,00 грн. Отже, щомісяця позивачка отримувала заробітну плату у розмірі 6010,00 грн. За останні два місяці перед звільненням позивачка отримала 12020,00 грн. П.5 трудового договору від 08.04.2013 року (а.с.4), укладеного між позивачкою та відповідачкою, передбачено, що вихідні надаються два дні, через два дні роботи. Отже, кількість днів, відпрацьованих у квітні та травні 2021 року, становить 31. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 387,74 грн. (12020,00грн. /31 день). Період вимушеного прогулу (з 29.06.2021 року по 25.10.2021 року) складає 58 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивачки складає 22488,92 грн. (середньоденний заробіток у розмірі 387,74 грн. х 58 днів). Враховуючи, що згідно з положеннями Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, а тому на підставі норм ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь держави слід стягнути 1816, 00 грн. судового збору (908,00 грн. за вимогу немайнового характеру та 908,00 грн. за майнову вимогу). Ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Таким чином, з відповідачки на користь позивачки слід стягнути документально підтверджені витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн. (а.с.55-58). На підставі викладеного, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 41, 233, 235 КЗпП України ,

Outcome: approved