Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд доньки [PERSON], [INFO] за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу її батька [PERSON], обгрунтовуючи вимоги тим, що з відповідачем шлюб розірвано, дитина проживає з нею та перебуває на її утримані, останній від сплати аліментів ухиляється та не приймає участі у вихованні доньки, з незрозумілих причин постійно ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що суперечить інтересам дитини, та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, оздоровленню, що стало причиною її звернення до суду з таким позовом. Просила також надати їй дозвіл або її офіційному предстаникові, без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої доньки [PERSON] за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та допустити негайне виконання рішення суду. В подальшому позовні вимоги позивач уточнила, зокрема просила надати їй дозвіл на виїзд з неповнолітньою донькою [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], з метою відпочинку та оздоровлення кожного календарного року до досягнення нею шістнадцятирічного віку, до країн ближнього та дального зарубіжжя, а саме: до країни Європи та/або Європейського союзу, в тому числі, але не виключно Російської Федерації, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, Республіки Румунія, Республіки Австрія, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Федеративної Республіки Німеччини, Республіки Польща, Республіки Словачинна, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Турецької Республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Арабської Республіки Єгипет, Грузії, Тунісу, Об»єднаних Арабських Еміратів, Королівства Таїланд, Республіки Шрі-Ланка, Республіки Індія, а також країн Шенгенської візи, а саме з 25 жовтня по 15 листопада, з 15 листопада по 25 грудня, з 25 грудня по 15 січня, з 15 січня по 28 березня, з 28 березня по 10 квітня, з 10 квітня по 10 травня, з 10 травня по 01 вересня, з 01 вересня по 25 жовтня. Надати їй дозвіл або її офіційному предстаникові, без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої доньки [PERSON] за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та допустити негайне виконання рішення суду. У судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що відповідач не займається вихованням та утриманням дитини, проти надання дозволу виїзду дитини за кордон заперечує, а тому її довірителька і вирішила звернутися до суду з таким позовом. На запитання представника відповідача відповіла, що у 2013 році та 2014 році відповідач дійсно давав дозвіл на виїзд дитини за кордон на відпочинок із позивачкою, проте дозвіл на виїзд дитини із позивачкою останнього разу обіцяв надати, проте так і не надав, доказів цьому відсутні, оскільки спілкувалися про вказане із відповідачем в телефонному режимі. На запитання суду щодо підстав та мети виїзду дитини за кордон та відповідно його часу, зазначила, що позивачці необхідно дозвіл виїзду дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку цілий рік, щорічно, на випадок якщо вона вирішить в той чи інший час виїхати із дитиною на відпочинок в ту чи іншу країну. Відповіла і те, що рішень суду з приводу визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини не приймалися, оскільки позивачка з відповідними позовами не зверталася. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити. Відповідач суду пояснив, що сильно любить свою доньку, постійно нею цікавиться, піклується про неї, дарує багато подарунків, при розлученні все майно залишив дружині із донькою. Пояснив і те, що завжди на прохання колишньої дружини дає дозвіл на її відпочинок із донькою за кордоном, при цьому завжди цікавиться куди саме та на скільки вони від»їздять. Проти вказаного позову заперечує, оскільки вважає, що як батько має право знати кожного разу куди та на скільки часу його донька їде та за яких умов, немаючи будь-яких інших заперечень щодо цього. Представник третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської в м. Києві районної державної адміністрації у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, вказавши на право дитини на відпочинок та оздоровлення. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 05.10.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.09.2011 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] народження, яка проживає разом із позивачкою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннямисоціального забезпечення, судами, адміністративними чизаконодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Отже, з аналізу зазначеного законодавства вбачається можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, і що такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини та нормам процесуального права, зокрема ст. ст. 3, 15, 16 ЦПК україни, які визначають право на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а не можливо, в майбутньому порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Так, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував її дійсний намір здійснити виїзд за кордон із дитиною з відповідною метою у конкретний час та у конкретну країну. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував її звернення до відповідача за наданням необхідної для певного випадку дозволу та відповідно невмотивовану відмову, її ненадання в будь-якому виразі, відповідачем. Посилання позивача на несплату відповідачем аліментів та ухилення його від участі у вихованні дитини не є предметом перевірки по даній справі, а тому не можуть розглядатися як підстава для задоволення позову. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що позивачка з позовом про стягнення з відповідача аліментів взагалі не зверталася. Тоді як, в противагу доводів позивача суду було надано нотаріально посвідчену заяву відповідача про його дозвіл на тимчасовий виїзд до Греції на період з 15 квітня 2014 року по 30 травня 2014 року з метою туризму та відпочинку малолітньої доньки [PERSON] у супроводі матері [PERSON], проти якого не заперечувала у судовому засіданні і представник позивача, що в сукупності із наданими доказими та встановленими обставинами оцінюється відповідним чином. Суд звертає увагу і на те, що представник позивача у судовому засіданні зазначала, що цим позовом мають намір позбавитися взагалі необхідності запитувати у відповідача дозволу на виїзд їх дитини за кордон в ту чи іншу країну в той чи інший час, що за наслідками вище зазначеного законодавства є неприйнятним, бо в іншому випадку будуть порушувати права відповідача, як батька дитини. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, які не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed