Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОРОК», в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі (в тому числі оклад та компенсацію за невикористану відпустку) в розмірі 16779,88 грн, а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 13380,00 грн, що в загальній сумі становить 30159,88 грн. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що починаючи з 22.08.2017 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ТЕРМОРОК». 29.10.2019 позивача звільнено з підприємства за угодою сторін. Однак, при звільненні [PERSON] не було проведено виплату заборгованості по заробітній платі за жовтень 2019 року. Оскільки заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку до цього часу відповідачем не виплачена, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів. 29.11.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 14-15). Ухвалою суду від 27.02.2020 позовну заяву залишено без руху в частині позовних вимог з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 46-48). 11.03.2020 ухвалою суду позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено без розгляду (а.с. 57-58). Окрім того, ухвалою суду від 11.03.2020 витребувано у відповідача ПрАТ «ТЕРМОРОК» довідку про заборгованість заробітної плати, що нарахована та не виплачена [PERSON] , про розмір компенсації за невикористану позивачем відпустку (а.с. 59-60). 15.05.2020 ухвалою суду відкладено судове засідання до скасування карантинних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (а.с. 64-65). Ухвалою суду від 26.05.2020 постановлено розглядати справу у заочному порядку. Позивач подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а також зазначила, що у разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебувала у трудових відносинах з 22.08.2017 по 29.10.2019 та працювала на посаді головного бухгалтера, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, виданій на ім`я [PERSON] (а.с. 4-7). Наказом директора ПрАТ «ТЕРМОРОК» від 29 жовтня 2019 року № 2у-К звільнено [PERSON] за угодою сторін, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8). Окрім того, у відповідності до пункту другого вказаного наказу доручено бухгалтерії виплатити [PERSON] компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (а.с. 8). За звітний період з 01.10.2019 по 31.10.2019, відповідно до табелю обліку використання робочого часу від 31.10.2109, головний бухгалтер [PERSON] відпрацювала 20 робочих днів, що складає 160 годин (а.с. 9). Як вбачається з розрахункової відомості заробітної плати ПрАТ «ТЕРМОРОК» за жовтень 2019 р., виданої Приватним акціонерним товариством «ТЕРМОРОК» та підписаною головним бухгалтером підприємства, [PERSON] всього нараховано 20869,41 грн, у тому числі: оклад по дням - 12145,45 грн, індексація - 116,77 грн, компенсація відпустки при звільненні - 8607,19 грн; всього утримано 4069,53 грн, у тому числі: військовий збір 1,5% - 313,04 грн, ПДФО 18% - 3756,49 грн (а.с. 10). Таким чином, суд вважає встановленим, що ПрАТ «ТЕРМОРОК» має заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та компенсації відпустки при звільненні перед [PERSON] . З урахуванням викладеного, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на момент ухвалення рішення становить 16779,88 грн без врахування податків (20869,41 - 4069,53 = 16779,88). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною 5 ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Таким чином, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З урахуванням вищенаведеного, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 12145,45 грн та індексація в розмірі 116,77 грн. Відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки, а також додатковоі? відпустки працівникам, які мають дітеи? або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Це - загальна норма, яка застосовується у даних правовідносинах. Водночас, необхідно звернутись до ст. 8-1 КЗпП Украі?ни, згідно з якою, якщо міжнародним договором чи міжнародною угодою, в яких бере участь Украі?на, встановлені інші правила, ніж ті, що містить законодавство Украі?ни про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародноі? угоди. Так, Законом Украі?ни від 29.05.2001 № 2481-111 ратифікована Конвенція Міжнародноі? організаціі? праці № 132 1970 року про оплачувані відпустки. Згідно статті 12 Конвенціі? угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такоі? відпустки з заміною і?і? компенсацією чи іншим способом визнаються недіи?сними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на територіі? Украі?ни. Виходячи саме з цих загальних положень про неможливість заміни відпустки компенсацією, в абзаці 4 п. 23 Пленуму Верховного Суду Украі?ни в Постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що розглядаючи спори про виплату грошовоі? компенсаціі? за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаноі? ним основноі? и? додатковоі? щорічноі? відпустки та додатковоі? відпустки для працівників, які мають дітеи? (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення и?ого з роботи, а під час неі? - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих и?ому при цьому щорічноі? и? додатковоі? відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. У цьому випадку и?деться саме про відпустку в однині, тобто відпустку за останніи? рік роботи. Водночас в абз. 4 цього пункту зазначається про відпустки за попередні роки: якщо працівник з незалежних від нього причин (не з и?ого вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаноі? відпустки. Аналогічне положення закріплене в Листі Міністерства соціальноі? політики Украі?ни № 207/13/116-12 від 21.06.2012 «Про грошову компенсацію за невикористану відпустку». Таким чином, у випадку, якщо працівник не використав відпустки за роки, що передували звільненню, то тут питання виплати и?ому компенсаціі? ставиться в залежність від причини невикористання ним цих відпусток: чи з и?ого вини чи без и?ого вини. Зокрема, винною поведінкою працівника можна вважати ненаписання ним заяви з проханням надати основну щорічну відпустку. В даному випадку в тексті наказу про звільнення [PERSON] роботодавцем визнано тривалість невикористаних позивачем відпусток та необхідність виплати відповідної компенсації, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню та на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості з компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 8607,19 грн, що фактично також визнано відповідачем. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в загальній сумі 16779,88 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 768,40 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved