Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, який мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , у якій крім неї також зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] . За місцем реєстрації відповідач не проживає та фактично ніколи не проживав. У 2014 році відповідач розлучився із дружиною, тому позивач його зареєструвала у своїй квартирі. Після цього відповідач одразу виїхав до Російської Федерації. Особистих речей і документів відповідача у квартирі немає. Посилаючись на те, що у зв`язку із реєстрацією відповідача виникають проблеми із продажем квартири позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка заявлений позов підтримала, просила його задовольнити, надала свою згоду на заочний розгляд справи, при цьому указала, що її син не проживає за місцем реєстрації більше 5 років, лише телефонує, особистих його речей у квартирі немає. У квартирі вона його лише зареєструвала, але син ніколи не проживав у квартирі, тому не реалізував своє право на У даний час у зв`язку із реєстрацією сина у квартирі у неї виникають перешкоди із розпорядженням своєї власності. Відповідач у судове засіданні повторно не з`явився, за відмітками поштаря поштові відправлення надіслані за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повернулися до суду із причин «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.29, 33). Враховуючи, що відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.18), поштові відправлення направлялися за цією адресою, про зміну місця реєстрації чи місця свого знаходження відповідач не повідомляв, тому відповідно до ст.ст.128,131 ЦПК України, суд вважає, поштові відправлення такими, що доставлені 30.10.2019 та 19.11.2019. Ураховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням Розділу ІІ Глави 11 ЦПК України. Суд, заслухавши позицію позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. На підставі договору дарування частини квартири від 03.03.1999 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.08.2004, технічного паспорту, складеного 22.06.2004, судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.10-12). Відповідно до будинкової книги установлено, що за адресою по [ADDRESS] , починаючи з 19.08.2014 зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.13-15). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він винаймав у позивачки квартиру [ADDRESS] . За час його проживання у квартирі, крім позивачки, він нікого не бачив, син позивачки не з`являвся. Правовідносини, що виникли між сторонами не є житловими, так як відповідач не проживав за місцем реєстрації позивачки, не був членом її сім`ї на час здійснення реєстрації у будинку позивача, хоча і є сином позивачки. За таких обставин, суд вважає, що порушене право позивачки має бути захищене судом, однак при цьому суд застосовує норми законодавства, якими регулюються правовідносини, що виникли у цьому спорі. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Враховуючи вищевикладені обставини, судом встановлено, що відповідач, якого позивачка зареєструвала у власній квартирі, не проживав у ньому, тобто не реалізував своє право на користування жилим приміщенням, а отже, не набув прав та обов`язків, як член сім`ї позивачки. Однак, дійсно, позивачкою доведено, що її право на користування власним нерухомим майно на свій розсуд, а саме квартирою, порушується відповідачем, який є зареєстрований у її квартирі, тому суд приходить до висновку про задоволення заявленої позивачем вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved