Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду мотивуючи свої вимоги тим, що 02 березня 2014 року її чоловік [PERSON] позичив [PERSON] 1\~100 доларів США до 02 травня 2014 року, що підтверджено розпискою, борг вчасно повернуто не був, чоловік позивача помер 18 липня 2014 року. Після його смерті вона прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, 02 травня 2014 року [PERSON] позичила [PERSON] дружині [PERSON] 5\~000 доларів США, що теж підтверджено розпискою. Добровільно відповідачі заборгованість за договором позики повернути відмовляються. Просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 1\~100 доларів США, що на день подання позову становить 26\~192,10 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь борг в сумі 5\~000 грн. США, що станом на день подачі позову згідно офіційного курсу НБУ становить 119\~055 грн., стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. Під час розгляду цивільної справи позивач надала заяву про зменшення позовних вимог, просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 735 доларів США, що станом на дату подачі цього позову згідно офіційного курсу НБУ становить 17\~507 грн., стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 5\~000 доларів США, що станом на день подання за курсом НБУ становить 119\~055 грн. та стягнути на свою користь судові витрати та витрати на правову допомогу. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що її чоловік [PERSON] брав у свого земляка [PERSON] грошові кошти під 5% на місяць. Прийняла гроші вона, коли був неврожай в 2011 році був укладений договір застави, а також договір позики на суму 10\~600 доларів США строком до 01 вересня 2011 року, і про це була складена розписка щодо отримання цієї суми нею та її чоловіком, але фактично такі кошти вони не отримували. Фактично отримали приблизно 7\~000 доларів США, а решта суми це нараховані проценти. 02 травня 2014 року позивач за первісним позовом разом зі своїм чоловіком приїхали до неї додому і фактично обманом змусили підписати договір застави, договір позики та розписку, яку написав власноручно чоловік, а підписала вона, яка ніби-то підтверджує, що дійсно вона бере у [PERSON] в борг 5\~000 доларів США. 02 березня 2014 року її чоловік дійсно брав в борг у [PERSON] 1\~000 доларів США, а розписка була написана на 1\~100 доларів США, тобто 100 доларів США це відсотки за два місяці, частину цих коштів було повернуто, а саме 10\~500 грн. Так, станом на 02 березня 2014 року коли було повернуто борг курс долару США до гривні складав 9,699400 грн. (за один долар США), тобто борг повністю було сплачено. Позивач фактично шляхом обману примусила її написати розписку про борг в сумі 5\~000 доларів США, які фактично вона не отримувала і який на думку позивача за первісним позовом є відсотками. Просить суд визнати недійсним договір позики від 02 травня 2014 року на суму 5\~000 доларів США зі строком повернення 01 липня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги, надали пояснення в межах позовних вимог, просили задовольнити первісний позов, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Відповідач та її представник первісний позов не визнали, підтримали вимоги зустрічного позову, просили застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно положень норм\~ЦК України, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції, що дотримується Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка у відповідності до положень ч. 2\~ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України\~підлягає обовязковому врахуванню судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Тобто повернення суми позики позикодавцеві, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є зобовязанням позичальника за договором позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору у справі, що розглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Судом встановлено, що 02 травня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] в позику грошові кошти у сумі 5\~000 доларів США зі строком повернення не пізніше 01 січня 2015 року. Підтверджує цей правочин договір позики та розписка (а.с. 8). В силу вимог\~ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1, 2\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з тексту договору позики, а саме п. 10, сторони під час укладення вказаного договору розуміли наслідки його укладення, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, кожен розумів зміст укладеного договору на українській мові, що було засвідчено їх особистими підписами в договорі. З огляду на викладене, умови договору позики є зрозумілими, справедливими і усвідомлювались сторонами у повному обсязі, у тому числі щодо наслідків невиконання умов договору, у звязку з чим мають виконуватися сторонами належним чином. Доводи [PERSON] щодо визнання договору позики від 02 травня 2014 року на суму 5\~000 доларів США недійсним з підстав того, що позивач за первісним позовом ввела відповідачів в оману та змусила підписати спірний договір, хоча насправді грошові кошти в розмірі 5\~000 доларів США [PERSON] від [PERSON] не отримувала, не підлягають врахуванню судом, з наступних підстав. Під час розгляду справи [PERSON] суду не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності факту обману\~її зі сторони [PERSON] Так, відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1\~ст. 229 ЦК України) такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до розяснень, що містяться в п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину немає істотного значення. Відповідно до вимог\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ч. 2\~ст. 218 ЦК України\~встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Поряд з цим, п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9\~встановлено, що не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобовязань, що виникли з цього правочину. У звязку з наведеним, посилання [PERSON] на покази свідків, як на обґрунтування своїх доводів щодо недійсності договору, а також на підтвердження факту не передавання грошових коштів в сумі 5 000 доларів США відповідачем за зустрічним позовом позивачу є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору щодо визнання договору позики недійсним по суті, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічної позовної заяви про визнання недійсним договору позики не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого кредитор передав відповідачу грошові кошти у сумі 1\~100 доларів США, які останній зобовязалався повернути до 02 травня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачу надано розписку, власноруч складену відповідачем (а.с. 7). Обставину отримання в борг грошових коштів 02 березня 2014 року в сумі 1\~000 доларів США відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи не заперечував. 18 липня 2014 року помер [PERSON] про що складено відповідний актовий запис № 257 (а.с. 9). На день відкриття спадщини після смерті [PERSON] зі спадкодавцем проживала його дружина [PERSON] (а.с.5), що підтверджується довідкою виданою КП «ККК» від 15 грудня 2015 року (а.с. 6). Спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України), незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, що підтверджується наданими суду доказами, до складу якої зокрема входить право вимоги виконання укладеного договору позики з відповідачем, оскільки таке право в розумінні ст. 1219 ЦК України не відноситься до прав, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, а тому твердження відповідача [PERSON] щодо відсутності у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом не ґрунтуються на вимогах закону у звязку з чим не приймаються судом. Згідно з ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається зі звороту розписки наданої [PERSON], ним було сплачено борг за договором частинами, 09 червня 2014 року в розмірі 2\~000 грн., 29 квітня 2014 року 1\~000 грн., 11 травня 2014 року 1\~000 грн., 05 жовтня 2014 року в розмірі 5\~000 грн., 19 липня 2015 року 1\~500 грн. Вказані обставини також не заперечувалися сторонами під час розгляду справи. Разом з тим, доводи відповідача в тій частині, що вказані грошові кошти є виконанням обовязку за договором позики в повному обсязі не підтверджені належними та допустимими доказами. Виходячи із оцінки зібраних доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] не доведені обставини щодо спростування розписки, яка свідчить про факт отримання ним грошей в сумі 1\~100 доларів США. Крім того, як встановлено в судовому засіданні обставини, викладені в договорі позики не заперечуються відповідачем в судовому засіданні, договір позики є чинним та не оспорений в установленому законом порядку. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку\~\~про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник\~\~видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості\~\~повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, відтак, відповідач не виконав перед нею свій обовязок щодо повернення коштів в повному обсязі. Доводи представника відповідача щодо пропущення строку позовної давності свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1\~ст.259 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново(ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України) Як вбачається з матеріалів цивільної справи спірні договори позики були укладені між сторонами 02 березня 2014 року зі строком виконання 02 травня 2014 року та 02 травня 2015 року зі строком виконання 01 січня 2015 року відповідно, позивач звернулася до суду з вказаним позовом 24 грудня 2015 року (а.с. 2), тобто в межах строку позовної давності встановленої цивільним кодексом України. Отже, підстави для застосування позовної давності відсутні. Таким чином враховуючи вищенаведене, суд вбачає, що невиконання [PERSON], [PERSON] грошових зобовязань, згідно ч. 2 ст. 545 ЦК України, підтверджується наявністю в позивача розписок. Повернення суми позики позикодавцеві, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є зобовязанням позичальника за договором позики. Чинним цивільним законодавством (ч. 3 ст. 509, ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України) встановлено, що зобовязання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, повинні виконуватися належним чином в установлений строк. Зі ст. 525 ЦК України слідує, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк встановлений договором або законом ч. 1 ст. 612 ЦК України. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. У ході судового розгляду було встановлено, що зобовязання за договорами позики відповідачами не виконано, як вбачається з розписок, відповідачі зобовязувалися повернути кошти в зазначений строк, але свого зобовязання у визначений строк не виконали. Згідно зі\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Обіг на території України та платіжним засобом інших грошових одиниць Законом забороняються. Як зазначено у\~ст. 524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовій еквівалент зобовязання в іноземній валюті (постанова Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12). Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті, згідно з ч.ч.1,2\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суди у мотивувальній частині рішення наводять розрахунки з переведенням іноземної валюти в національну за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Як вбачається з договорів позики грошові кошти визначені в іноземній валюті, а саме в доларах США. Дослідивши надані суду сторонами розрахунки заборгованості за договором позики від 02 березня 2014 року, суд вважає, що проведенні сторонами розрахунки заборгованості за вказаним договором позики, є невірними, а тому вбачає за необхідне провести такий розрахунок відповідно до встановлених фактичних обставин та вимогам чинного законодавства України. Формула розрахунку заборгованості: борг за договором 1\~100 доларів США 169,12 доларів США (сума боргу сплачена відповідачем 09 червня 2014 року в розмірі 2\~000 грн., що еквівалента 169,12 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (2\~000 Х1182,5829 грн./100)- 87,66 доларів США (сума боргу сплачена відповідачем 29 квітня 2014 року в розмірі 1\~000 грн., що еквівалента 87,66 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (1\~000 Х1140,8089 грн./100) 86,25 доларів США (сума боргу сплачена відповідачем 11 травня 2014 року в розмірі 1\~000 грн., що еквівалента 86,25 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (1\~000 Х1159,3833 грн./100) 386,38 доларів США (сума боргу сплачена відповідачем 05 жовтня 2014 року в розмірі 5\~000 грн., що еквівалента 386,38 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (5\~000 Х1294,0496 грн./100) 68,22 доларів США (сума боргу сплачена відповідачем 19 липня 2015 року в розмірі 1\~500 грн., що еквівалента 68,22 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (1\~500 Х2198,6687 грн./100) = 302,37 доларів США. Таким чином, станом на 21 червня 2016 року, на час ухвалення рішення, за офіційним курсом НБУ сто доларів США дорівнють 2 490,8886 грн., тому сума заборгованості: - відповідача [PERSON] за договором позики, становить 7\~531,70 грн. (формула розрахунку: 2 490,8886 грн. Х 302,37 доларів США/100); - відповідача [PERSON] за договором позики, становить 124\~544,43 грн. (формула розрахунку: 2 490,8886 грн. Х 5\~000 доларів США/100). За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи обєктивних, достовірних та достатніх доказів в підтвердження повернення відповідачами грошових коштів в повному обсязі, отриманих за письмовою розпискою від [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що вказаними діями відповідачі порушують законні права позивача - власника грошових коштів, гарантовані ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України, за захистом яких він звернувся до суду, у звязку з чим суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів з відповідачів на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Враховуючи наведене суд вважає, що стягненню з: відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає сума позики з урахуванням сплаченої її частини відповідачем в розмірі 7\~531,70 грн.; відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає сума позики в розмірі 124\~544,43 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд виходить з наступного. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 35 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 (далі Постанова), вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення\~статті 88\~ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. При подачі позову позивач за первісним позовом оплатив позовні вимоги судовим збором у розмірі 1\~452,47 грн. (а.с. 1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України та з урахуванням розяснень, що містяться в Постанові, понесені позивачем і підтвердженні документально судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог щодо кожного з відповідача підлягають стягненню з них на користь позивача.

Outcome: partial