Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Вендичанська селищна рада Могилів-Подільського району Вінницької області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. Позов обгрунтовано тим, що 23.06.2011 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.03.2013 шлюб було розірвано. За час перебування в шлюбі у сторін народилась дочка - [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу відповідач жодного разу здоров'ям дочки не цікавився, участі у вихованні та утриманні не приймав. З огляду на викладене, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки - [PERSON] У судове засідання позивач не зявилася, подала заяву, відповідно до якої позов підтримала, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач до суду не з'явився, теж подав заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи - селищний голова Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області також подав до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу у відсутність їхнього представника, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 23.06.2011 виконкомом Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області було зареєстровано шлюб, що укладений між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №2. За час подружнього життя у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER](а.с. 4). Втім, рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.03.2013 шлюб, укладений між сторонами було розірвано (а.с. 5). Як стверджується довідкою, виданою виконкомом Вендичанської селищної ради 21.03.2017 за №410, дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Вендичанської селищної ради від 10.04.2017 та доданим до нього протоколом №6 стверджується, що [PERSON] не цікавиться життям своєї доньки, вихованням її не займається, матеріально не утримує. Не бажає бачити дитину, внаслідок чого завдає малолітній доньці моральної та психологічної шкоди. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не сприяє її підготовці до самостійного життя. Таким чином [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов'язками. А тому, селищною радою було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої дитини. Установленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та Сімейним кодексом України (надалі - СК України). Так, згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, відповідає встановленим в судовому засіданні обставинам та узгоджується із наданими суду письмовими доказами, суд приймає визнання позову відповідачем. Отже, судом установлено на підставі переконливих доказів, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов'язків по вихованню своєї дочки, що порушує її право на належне утримання, виховання, турботу про фізичний та духовний розвиток з боку її батька [PERSON], а тому порушене право підлягає судовому захисту, шляхом позбавлення останнього батьківських прав відносно дочки. Ухвалюючи це рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. При цьому, наведені вище обставини переконують суд у тому, що відповідач взагалі не має бажання та не спроможний виконувати батьківські функції щодо своєї дитини. Проте, ухвалення цього рішення не позбавляє відповідача права, передбаченого у ст. 169 СК України за певних умов звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Таким чином, позовні вимоги належить задовольнити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved