Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовна заява мотивована тим, що згідно Ужгородською міською радою 05.02.2008 р. було прийнято рішення № 621 «Про надання земельних ділянок», яким [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та зобов'язано здійснити сплату 16275,00 грн. до бюджету міста коштів на розвиток інженерних мереж з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр. Після сплати зазначеної суми коштів [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно якого фактично передано їй право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS]. Рішенням 4 сесії міської ради 5 скликання № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» та №245 від 21.02.2007 року «Про зміни до рішення 4 сесії міської ради 5 скликання № 99 від 23.11.2006 року» при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва передбачено обов'язкові умови: перерахування громадянами, яким міської радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста з розрахунку 25,00 гривень за 1 кв. м. протягом 30-ти календарних днів з моменту підписання рішення міським головою. Відповідно до п. 3 рішення 4 сесії міської ради скликання № 99 від 23.11.2006 року «про умови надання земельних ділянок для індивідуального-житлового будівництва» - у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки втрачає чинність». Таким чином, рішення носило зобов'язальний характер для громадян, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови. Позивач також вказує, що 28.03.2017 року позивач дізналася про те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі №2-а-1024/11 від 14.02.2013 року, яка набрала законної сили 20.03.2014 року на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 визнано незаконним та скасовано. Постановою встановлено, що всі питання, пов'язані з виготовленням будь-яких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та пов'язані з ними витрати, в тому числі і сплата коштів замовників, що залучалися для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно постанови КМУ «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 року № 40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішені питання її надання. Таким чином позивач стверджує, що Ужгородська міська рада безпідставно зобов'язала її сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в кварталі житлової забудови в [ADDRESS] до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку. Внаслідок сплати коштів, правові підстави яких відпали, їй нанесено матеріальну шкоду в сумі 16275,00 гривень. Вважає, що Ужгородська міська рада безпідставно володіє її коштами в сумі 16275,00 гривень і після визнання рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 незаконним, повинна була повернути їй вказані кошти, чого відповідачем не здійснено, а отже у неї виникли правові підстави для їх повернення. Рішення міської ради від 23.11.2006 року № 99, на підставі якого вона здійснювала плату до бюджету міста Ужгород за виділену земельну ділянку було скасовано та визнано незаконним 20.03.2014 року, а про дану обставину їй стало відомо 28.03.2017 року із Єдиного державного реєстру судових рішень. Враховуючи вищенаведене позивач просить суд стягнути з Ужгородської міської ради, а саме з місцевого бюджету міста Ужгород безпідставно набуті грошові кошти в сумі 16275,00 гривень. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача - Ужгородської міської ради в судовому засідання проти задоволення позову заперечила, надала суду письмові заперечення та просила відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків. Рішенням 5 сесії міської ради 5 скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року № 621 «Про надання земельних ділянок» було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд. Пунктом 8 вказаного рішення Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року № 621 зобов'язано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видавати членам створеного товариства. У судовому засіданні встановлено, що для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку Ужгородською міською радою було зобов'язано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста виходячи з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги [PERSON] через «Комінвестбанк» було перераховано до міського бюджету міста Ужгорода кошти в сумі 16356,00 грн. з призначенням платежу «внесення коштів на розвиток інженерно - транспортної інфраструктури, платник [PERSON]», що підтверджується квитанцією. Судом встановлено, що 28.10.2008р. [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно якого фактично передано їй право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що позивачу з постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014р. справі №876/6629/13, яка набрала законної сили, стало відомо про протиправність рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обов'язкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. У відповідності до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,. будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З контекстного аналізу зібраних доказів, суд прийшов до переконання, що зобов'язання позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в кварталі житлової забудови в [ADDRESS], до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України регламентовано обов'язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, передбачена загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки. Матеріалами підтверджено, що позивач не був учасником провадження у справі №2-а-1024/11 та присутнім при винесенні постанови Львівським апеляційним адміністративним судом у справі №876/6629/13 від 20.03.2014р., яка набрала законної сили. В матеріалах справи наявна копія постанови видрукувана з Єдиного державного реєстру судових рішень в лютому 2017 року. Тому доводи позивача про те, що йому стало відомо про скасування та незаконність рішення відповідача, на виконання якого нею було сплачено кошти є доведеними. Відповідачем такі обставини не спростовано та належними доказами не доведено. При цьому позивач не могла дізнатись про незаконність рішення відповідача на момент сплати коштів до місцевого бюджету, оскільки в силу положень ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, вправі приймати рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Суд, оцінюючи всі докази наявні у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що [PERSON] звернулась до суду з даним позовом в межах строків позовної давності, а доводи позивача про їх пропуск позивачем не обґрунтовані. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування постановою суду, яка набрала законної сили, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого [PERSON], перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в кварталі житлової забудови в [ADDRESS] в розмірі 16275,00 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved