Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про: -встановлення факту проживання однією сім`єю з січня 2015 року без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] , який помер [INFO] ; -визнання об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з прибудинковими спорудами за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 2110400000:01:005:0039 (надалі - Буидинок ); -визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину Будинку. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що з січня 2015 року позивач почала проживати разом із покійним чоловіком [PERSON] . З цього часу по дань його смерті вони вели спільне господарство, мали спільний побут, а також взаємні пава та обов`язки. Під час проживання однією сім`єю 24.09.2015 вони з чоловіком придбали земельну ділянку площею 0,0600 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 2110400000:01:005:0039 (надалі - Земельна ділянка) та житловий Будинок. 15 жовтня 2015 року між ними зареєстровано шлюб. [INFO] [PERSON] помер. Крім того, під час спільного проживання, ні вона, ні [PERSON] у іншому шлюбі не перебували, вели спільне господарство, мали спільні витрати та проводили разом відпочинок. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки її покійний син до кінця червня 2015 року проживав разом із колишньою дружиною. Будинок та Земельна ділянка придбані 24.09.2015. Під час придбання спірних об`єктів нерухомості, [PERSON] підтвердив той факт, що станом на 24.09.2015 року в шлюбі не перебував та ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також зазначає, що до реєстрації шлюбу позивач та її покійний син не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю в спірний період позивачем не надано. У поданій позивачем відповіді на відзив, [PERSON] просить задоволити позовні вимоги, оскільки у 2015 році вони з [PERSON] почали проживати разом та вирішили придбати власний будинок. Підтвердженням того, що їхня сім`я була вже у вересні 2015 року є довідка з ЦНАПу Мукачівської міськради, а також довідка з Туристичного агентства про спільну подорож та нотаріально засвідчені покази свідків. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі за наявними у матеріалах справи доказами. Відповідач та її представник в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просили відмовити, оскільки покійний [PERSON] до кінця червня 2015 року проживав з колишньою дружиною, спірний Будинок та Земельна ділянка придбані [PERSON] за кошти, які надавали йому батьки. Крім того, в договорах купівлі-продажу спірного майна [PERSON] особисто засвідчив, що на день придбання майна в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Уповноважений представник третьої особи у судове засідання не з`явився, пояснень по суті спору не надав. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали схожі за своїм змістом покази відносно того, що приблизно до кінця навчального 2015 року [PERSON] проживав разом з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . На підставі ухвали суду від 20 липня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 6 жовтня 2020 року заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог повернуто заявнику, справу призначено до судового розгляду. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу бетонного паркану. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення факту спільного проживання позивача та покійного [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 вересня 2015 року (а.с. 16-17) та договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 вересня 2015 року (а.с. 22) [PERSON] придбав у власність Земельну ділянку та Будинок. 15 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Мукачеву Мукачівського міськарйонного управління юстиції у Закарпатській області зареєстровано шлюб, актовий запис №602 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , а.с. 21). Дані довідки від 20.12.2018 №10054/0/99-18 (а.с. 20) свідчать про те, що в Будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, з копії паспорта позивача вбачається, що позивач була зареєстрована в Будинку з 29.04.2016 року (а.с. 14, зворот). [PERSON] помер [INFO] , що стверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 2 жовтня 2018 року (а.с. 19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, спадкоємцями якого є його мати - [PERSON] в Ѕ частці та його дружина - [PERSON] в Ѕ частці майна 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Встановлені частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню: ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Такими доказами можуть бути, зокрема: показання свідків, допитаних в судовому засіданні, фотографії, документи, предмети, які за своїм зовнішнім виглядом, властивостям, місцю знаходження та за іншими ознаками можуть служити засобами встановлення обставин, які мають значення для розгляду і вирішення справи, інформація в електронній (цифровій) формі (наприклад: електронні документи, в тому числі веб-сайти, повідомлення у Facebook, голосові повідомлення в Telegram, фотографії в Instagram тощо). Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. У постанові від 17 червня 2020 року (справа №755/18012/16) Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. При цьому, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15). Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, [PERSON] вказує, що вона проживала разом з [PERSON] до січня 2015 року в квартирі чоловіка в місті Мукачево, а з січня 2015 року в Будинку, і вони були пов`язані спільним побутом, а також мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Враховуюче викладене, позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту спільного проживання, ведення спільного господарства, побуту та наявності взаємних прав та обов`язків з [PERSON] без реєстрації шлюбу з січня 2015 року. Надані суду нотаріально засвідчені заяви [PERSON] та [PERSON] не є достатніми та допустимими доказами щодо підтвердження факту спільного проживання з січня 2015 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] . Надання показань свідків, викладених в нотаріально засвідченій заяві цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Зокрема, у ст.ст. 90-93 Цивільного процесуального кодексу України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи. Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. Покази свідків, які викладені в заяві та надані позивачем не є належними доказами, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому їх покази не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження обставин, викладених в заяві. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №200/17947/16-ц та постанові від 27.06.2019 у справі № 560/751/17, які відповідно до частини четвертої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Не є належним доказом також і довідка від 8 квітня 2019 року вих. №300, оскільки вказана не містить в собі інформації щодо підтвердження факту спільного проживання, ведення спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, укладені [PERSON] договори купівлі-продажу Земельної ділянки (абзац 2 пункту 8, а.с. 17) та Будинку (абзац 2 пункту 7, а.с. 22, зворот) містять твердження відносно того, що покупець ( [PERSON] ) доводить до відома продавця, що станом на 24.09.2015 року: «в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу і осіб, які могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються для придбання майна, немає». З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у сумі 9340,80 грн. (а.с. 7, 8) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed