Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], управління Держземагенства у Лубенському районі Полтавської області та виконавчого комітету Лубенської міської ради про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, та стягнення моральної та майнової шкоди. Свій позов мотивує тим, що вона придбала у 1997 році земельну ділянку, площею 526 кв. м. по [ADDRESS]. 24.12.2009 року позивачка розпочала процес приватизації вказаної земельної ділянки в результаті якого у неї виник спір з власницею сусідньої земельної ділянки [PERSON] з приводу меж земельної ділянки, яка зменшилася до розміру 523 кв.м. Позивачка неодноразово зверталася з скаргами до міліції, прокуратури та суду, однак позитивних результатів звернення до різних установ позивачці не принесли, а земельна ділянка залишається нею не приватизована. Позивачка прохає суд: 1.Зобовязати [PERSON] повернути самовільно зайняту нею земельну ділянку, згідно площі яка була визначена у технічних документах за 1958 рік. 2.Зобовязати спеціалістів відділу Держкомзему у Лубенському районі Полтавської області провести відповідні виміри, поставити на місце паркан, відновити межові знаки. 3.Стягнути з кожного з відповідачів по 8 тис. моральної та майнової шкоди. 14.07.2014 року позивачка [PERSON] разом з заявою про приєднання документів додала суду пояснення згідно яких збільшила власні позовні вимоги, а саме прохає стягнути з кожного з відповідачів по 10 000 грн. моральної та майнової шкоди. В судовому засіданні позивачка свій позов підтримує в повному обсязі прохає його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник, згідно довіреності №Д/2-138-14 від 01.08.2014 року [PERSON] проти позову заперечують, посилаючись на те, що вимоги позивачки є безпідставними, оскільки межі їх з відповідачкою земельних ділянок, фактично встановлені рішенням Лубенського міськрайонного суду по справі № 2-35/2010 від 15.04.2010 року, яке набрало законної сили і було виконано виконавчою службою. Вимоги ж позивачки про стягнення моральної та майнової шкоди є надуманими та нічим не обґрунтованими. В судовому засіданні прокурор Чепурна Л.І. зазначила, що оскільки межі земельної ділянки позивачки та відповідачки фактично встановлені рішенням Лубенського міськрайонного суду по справі № 2-35/2010 від 15.04.2010 року, яке набрало законної сили, то вимоги [PERSON], щодо зобов'язання [PERSON] повернути зайняту нею земельну ділянку задоволенню не підлягають. В іншій частині позовних вимог, покладається на розсуд суду. Представник відповідача - управління Держземагенства у Лубенському районі Полтавської області Танащук А.П.(згідно довіреності від 10.07.2014 року №01-0110/1433) проти позову заперечує. Вважає, що вимоги позивачки є незаконними , безпідставними та необґрунтованими, оскільки межі земельної ділянки позивачки зі сторони відповідачки встановлені рішенням суду від 15.04.2010 року. Крім того, на виконання рішення Харківського апеляційного адміністративного суду працівниками ДП «Лубнигеодезія» в присутності представника їх управління були проведені польові геодезичні роботи і за результатами обмірів складено план земельної ділянки позивачки в межах [ADDRESS] площею 0,0524 га. Під час проведення цих робіт в травні 2014 року, встановлено, що в позивачки не зменшена площа земельної ділянки, на якій розташований придбаний нею будинок і яка складала на момент купівлі-продажу 523 кв.м. Представник виконавчого комітету Лубенської міської ради в судове засідання не з»явився. Від міського голови на адресу суду надійшла письмова заява з проханням залишити позов [PERSON] без розгляду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 1997 року позивачка [PERSON] є власницею домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці, площею 523 кв.м. На підставі поданих нею документів були виконані роботи по виготовленню документації для приватизації земельної ділянки. З постанови Харківського адміністративного апеляційного суду від 27.11.2013 року вбачається, що технічна документація із землеустрою була виготовлена, а 24.12.2009 року прийнята відділом Держкомзему у м. Лубни, Полтавської області згідно акту встановлення меж земельної ділянки та акту прийому-передачі межових знаків./а.с.60-63/. Згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області по справі № 2-35/2010 від 15.04.2010 року, яке набрало законної сили, частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та судовим рішенням [PERSON] зобов'язано перенести самовільно встановлений в травні 2009 року паркан на 27 см., таким чином, щоб ширина належної [PERSON] земельної ділянки відповідала документації БТІ і становила 17, 75 м, усунувши таким чином [PERSON] перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, яка розташована по [ADDRESS]. Тобто порушення прав землекористування було вчинено саме позивачкою відносно [PERSON], що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили /а.с.64/. На виконання вказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження , яке згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Лубенського МРУЮ від 27.06.2012 року № 2-35/2010 про закінчення виконавчого провадження закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду /а.с.65/. Тобто, перша вимога позивачки, щодо зобов'язання [PERSON] відновити межі земельної ділянки, згідно договору купівлі-продажу не підлягає задоволенню, оскільки вказані межі встановлені рішенням Лубенського міськрайонного суду від 15.04.2010 року, яке вступило в законну силу. Друга позовна вимога позивачки, щодо зобов'язання спеціалістів відділу Держкомзему у Лубенському районі Полтавської області провести відповідні виміри, поставити на місце паркан, відновити межові знаки також задоволенню не підлягає оскільки є пов'язаною з першою позовною вимогою і не входить до компетенції суду. Позовні вимоги відносно стягнення з відповідачів моральної та майнової шкоди у розмірі 10000 грн. з кожного задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не доведено завдання їй діями відповідачів моральної чи майнової шкоди. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави, так як позивачка звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed