Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Одеської області (далі - орган опіки), про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній донці - [PERSON] , [INFO] , без згоди батька до досягнення дитиною повноліття - до [INFO] до наступних країн: Італійської Республіки, Королівства Бельгії, Республіки Болгарії, Об`єднаного Королівства Великої Британії, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Федеративної Республіки Німеччини, Республіки Кіпр, Португальської Республіки, Румунії, Республіки Словакія, Республіки Чорногорії, Французької Республіки, Республіки Молдова, Королівства Таїланд, Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації, Південно-Африканської Республіки, Королівства Нідерланди, Королівства Швеції, Швейцарської Конфедерації. У судовому засіданні позивачка вимоги підтримала, та пояснила, що у неї з відповідачем є спільна донька: [PERSON] , [INFO] , яка проживають з позивачкою. Позивачка має за кордоном родичів, які запрошують її разом з донькою на відпочинок та покращення стану здоров`я дитини. Але батько дитини - відповідач працює моряком, через що часто знаходиться за кордоном та має можливості надати згоду на виїзд доньки. Позивачка вважає, що це заважає повноцінному розвитку дитини, підтримці її здоров`я, тому просить дозволити виїзд за межи України дітей та оформлення відповідних для цього документів без дозволу батька. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, дала пояснення, що відповідач заперечує щодо виїзду дитини до Королівства Таїланд та Південно-Африканської Республіки, не заперечує проти виїзду до інших країн, також вважає, що дозвіл має надати до досягнення дитиною 16-ти річного віку. Позивачка погодилась на заперечення відповідача та відмовилась від вимог щодо виїзду до Королівства Таїланд та Південно-Африканської Республіки, та просила надати дозвіл до досягнення дитиною 16-ти річного віку. Представник третьої особи - органу опіки у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання сповіщена належним чином. Раніше у судовому засіданні позовні вимоги підтримувала, просила позов задовольнити. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають спільну доньку: [PERSON] , [INFO] , (а.с.10) яка проживає з позивачкою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) та в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/14360/17 (провадження № 61-2604св19). Таким чином, суд доходить висновку, що надання дозволу на тимчасові поїздки за межі України доньці сторін у супроводі матері - позивачки - без дозволу (згоди) та супроводу батька - відповідача - до зазначених у позовній заяві країн в період до досягнення 16-ти річного віку дитиною, без визначення початку і кінця таких тимчасових поїздок та конкретного місця перебування дитини, суперечить положенням вищевказаних норм матеріального права. Тому суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed