Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності у порядку спадкування за законом просила визначити, що частка померлого [PERSON], 1939 р.н., в праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], становила - 1/3; визначити, що частка померлої [PERSON], 1913 року народження, в праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], становила - 1/3; визнати за [PERSON] ([INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що раніше належала [PERSON], 1939 року народження, який помер [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO], відповідно до свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 24 листопада 1994 року, мотивуючи свої вимоги тим, що визначити частки у спільній сумісній власності у позасудовому порядку неможливо у зв'язку зі смертю співвласників, а також вона позбавлена можливості оформити спадщину іншим шляхом (у нотаріальному порядку) після смерті чоловіка, оскільки спадкове нерухоме майно не зареєстроване у встановленому законом порядку і видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину неможлива. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Вінницької міської ради - за довіреністю Гордійчук А.М. у судовому засіданні при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали спадкової справи № 299/2014, матеріали інвентаризаційної справи № 75900, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.01.2003 року. [PERSON], 1939 року народження, був сином [PERSON]. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як вбачається з повідомлення Першої вінницької державної нотаріальної контори від 01.10.2014 року № 3253/01-16, за даними Першої вінницької державної нотаріальної контори та Спадкового реєстру (спадкові справи), спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається з довідки «ЖЕК № 5» від 24.10.2014 року № 4654, [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з довідки «ЖЕК № 5» від 28.04.2014 року № 1668, [PERSON] з 29.12.1994 року по день смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON]. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.12.2013 року. Позивач [PERSON], [INFO], була дружиною [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 02.11.1962 року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 299/2014, позивач [PERSON] прийняла спадщину, подавши у передбачений законодавством строк для прийняття спадщини відповідну заяву про прийняття спадщини від 06 травня 2014 року до Першої вінницької державної нотаріальної контори. [PERSON] (син спадкодавця [PERSON]) відмовився від прийняття спадщини за законом на користь своєї матері [PERSON], подавши до Першої вінницької державної нотаріальної контори у передбачений законодавством строк відповідну заяву від 06 травня 2014 року. Інших спадкоємців у [PERSON] немає. Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом (відповідно до ст. 1261 ЦК України) померлого [PERSON]. Жмеринською дистанцією цивільних споруд було видано Свідоцтво про право власності на житло від 24.11.1994 року згідно рішення від 24 листопада 1994 року № 1052 щодо права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (без визначення часток у спільному сумісному майні). Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 30.03.1995 року № 201 «Про перейменування окремих вулиць міста Вінниці», з 1 травня 1995 року перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS]. Однак, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 75900, зокрема, з повідомлення КП «ВМБТІ» від 25.07.2014 року № 3320, реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] не проводилася. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.07.2014 року № 65058120, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстровані права [PERSON] на частку квартири під номером 12 (дванадцятим), розташованої у житловому будинку [ADDRESS]. З огляду на вказані обставини, державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.07.2014 року № 2543/02-31, а саме про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири під номером [ADDRESS]. Згідно ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13), право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. На момент оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] законодавством не була передбачена обов'язкова державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Так, згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності; у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 1 Інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки; відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину; статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину; виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК); якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Таким чином, відповідно до вимог ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, 2/3 частини квартири [ADDRESS], увійшли до складу спадщини [PERSON]. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо (на переконання суду, позивачем було вірно обрано спосіб захисту, оскільки дії нотаріуса є правовірними, а тому підстави для їх оскарженні відсутні), а отже позов підлягає задоволенню. За клопотанням позивача судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved