Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 22 березня 2018 року між нею та відповідачем було укладеного договір фінансового лізингу № 005592 (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу, а саме міні-трактор Булат-244 з кабіною, картоплесаджалку 2-х рядну, культиватор-окучник 3-х рядний, та передати його у її (позивача) користування. У свою чергу вона (позивач) зобовязалась сплачувати щомісячні лізингові платежі за користування предметом лізингу відповідно до графіку, встановленому у Додатку № 1 до договору. Відповідно до умов [PERSON] лізингоотримувач має право отримати предмет лізингу у власність за умови повної сплати його вартості. Цього ж дня вона (позивач) перерахувала кошти в сумі 18 730 грн. на рахунок № 26000020035229 ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», як комісію за організацію договору. 23 березня 2018 року вона (позивач) звернулася до відповідача з проханням повернути їй сплачені кошти, оскільки після ознайомлення з умовами договору вона (позивач) зрозуміла, що усні домовленості, які оголошувалися при укладенні [PERSON], суттєво відрізняються від тих, які прописані у [PERSON]. Представники відповідача пропонували їй (позивачу) написати заяву про розірвання договору, але вона відмовилася, так як відповідно до умов договору у разі його розірвання комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Вона (позивач) вважає, що умови укладеного між нею та відповідачем [PERSON] є несправедливими, не відповідають чинному законодавству та обмежують її права, як споживача; Договір є нікчемним, адже не був нотаріально посвідчений; відповідач, надаючи фінансові послуги, не мав відповідної ліцензії. [PERSON] просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005592 від 22 березня 2018 року та стягнути з відповідача на її користь сплачені нею за [PERSON] кошти в сумі 18 730 грн. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі. У судове засідання представник відповідача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, не просив розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки відсутні підстави для його відкладення або оголошення перерви. Суд розглядає справу в загальному порядку, оскільки позбавлений можливості зясувати думку позивача щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 22 березня 2018 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] був укладений договір № 005592 фінансового лізингу, предметом якого є міні-трактор Булат-244 з кабіною, картоплесаджалка 2-х рядна та культиватор-окучник 3-х рядний, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 14-21). Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). З копії додатку № 1 до вищевказаного [PERSON] (а.с. 22) вбачається, що вартість предмета лізингу становить 187 300 грн., авансовий платіж 93 650 грн., щомісячний платіж 7 804,17 грн., комісія за організацію 18 730 грн., комісія за передачу 5 619 грн., курс долара США на дату підписання [PERSON] 26,28 грн. Відповідно до п. 4.1.1 [PERSON] лізингодавець зобовязаний придбати та передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу на умовах [PERSON] та інших погоджень між сторонами. Пунктом 4.2.3 [PERSON] встановлено, що лізингоодержувач зобовязаний у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов [PERSON]. Відповідно до п. 5.1 [PERSON] предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 [PERSON], а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмету лізингу. Пунктом 8.1 [PERSON] встановлено, що складові лізингових платежів та їх суми, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до [PERSON], які є його невідємною частиною. Відповідно до додатків № 1 та № 2 до [PERSON] (а.с. 22; 23) розмір першого лізингового платежу становить 7 804,17 грн. кожного місяця протягом 12 місяців, розмір другого лізингового платежу 2 352,70 грн. кожного місяця протягом 60 місяців. Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. З огляду на вищезазначене, слід дійти висновку, що виключно оспорюваний правочин, тобто той, недійсність якого прямо не встановлена законом, можливо визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також ст. 227 ЦК України. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № 005592 від 22 березня 2018 року, що укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально не посвідчений. Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірний Договір є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, а відтак не може бути визнаний недійсним, зокрема й з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 227 ЦК України, що є самостійними підставами для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 388/371/16, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У судовому засіданні встановлено, що 22 березня 2018 року на виконання умов [PERSON] [PERSON] перерахувала на рахунок відповідача кошти в сумі 18 730 грн., які пунктом 8.2.1 «а» [PERSON] та Додатком 1 до нього визначені як комісія за організацію угоди, що підтверджується копією квитанції № 325 від 22 березня 2018 року (а.с. 25). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти, сплачені позивачем на виконання нікчемного правочину в розмірі 18 730 грн. За встановлених обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.\~ З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду із позовною заявою 27 березня 2018 року, у позовній заяві обєднано дві вимоги, одна з яких немайнового характеру (визнання договору недійсним), а інша майнового (стягнення коштів у сумі 18 730 грн.). Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» кожна із вказаних вимог повинна бути оплачена судовим збором за ставками, встановленими за вимогу немайнового та майнового характеру, тобто по 704,80 грн. кожна. Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що оскільки стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином, ураховуючи те, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial