Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, яким просила визнати її право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини після смерті [PERSON] , у розмірі 1/6 частки; визнати, що відповідач вчинила дії, які свідчать про її відмову від права власності своєї частки у розмірі 1/3 на майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , та від частки у розмірі 1/6, що входить до спадщини, яка залишилася після [PERSON] ; визнати її право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] в цілому. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона зареєстрована та мешкає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . У позивача є рідна сестра [PERSON] , їх батьком був [PERSON] . Всі вони є співвласниками нерухомості, розташованої по [ADDRESS] , у рівних долях - по 1/3 частки кожному. Вказана нерухомість складається з житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 67 кв.м., житловою площею 41 кв.м., та площею підсобних приміщень 26 кв.м.. [PERSON] помер [INFO] . Після батька залишилася спадщина, яка складається із 1/3 частини вказаного домоволодіння. Спадкоємцями першої черги є відповідач та вона, інших спадкоємців не існує. Позивач вказує, що постійно проживала разом із батьком однією сім`єю, піклувалася про нього. Після смерті своїми силами та за власні кошти поховала його. Від спадщини не відмовлялася. Позивач вказувала, що є спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , і у неї виникло право власності на частку нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] , яка входить до спадщини після нього і вона має право власності на частку в розмірі 1/2 нерухомого майна, що входить до складу спадщини після спадкодавця. Вказана нею спадкова частка складає 1/6 частку від всього спірного домоволодіння. Таким чином, вона має право власності у розмірі 3/6 частки на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] майже 30 років не мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після батька, але до спадщини, яка відкрилася після батька, віднеслася байдуже, а саме: не приходить, не утримує та не піклується про будинок [ADDRESS] ; за комунальні послуги, ренту земельної ділянки грошей не сплачує. Весь тягар утримання домоволодіння лежить не ній. Долею батька [PERSON] також не цікавилася і не піклувалася, а саме: не приїздила до нього та не відвідувала. Утримання батька було цілком на ній. Після смерті батька сестра участі у його похованні не приймала. Позивач вважає, що на підставі вимог ч. 1 ст. 347 ЦК України, відповідач вчинила дії, які свідчать про її відмову від права власності своєї частки у розмірі 1/3 частки нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та від частки 1/2 частки нерухомого майна, що входить до складу спадщини після спадкодавця, а загалом від 1/6 частки домоволодіння, що входить до спадщини, котра залишилася після смерті [PERSON] [PERSON] зазначала, що у відповідності із вимогами ст. 322 ЦК України несе тягар утримання всього нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] , майже понад 30 років. Посилаючись на ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач вказувала, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно за набувальною давністю. На підставі викладеного, вважала можливим визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] , в цілому. На підставі викладеного, до суду подано відповідний позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено головуючого суддю - Горпинич О.В.. Ухвалою судді від 21.03.2019 року позов залишено без руху. 13.05.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 06.06.2019 року. Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, яка є правонаступником Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, просили розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори. [PERSON]. 05.06.2019 року надала відзив, згідно якого заперечувала проти позовних вимог. Відповідач зазначала, що вона є власницею 1/3 частини будинку [ADDRESS] . 12.10.2015 року їй було відмолено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач без її відома зменшила житлову площу вказаного будинку. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер в с. Тетлега Чугуївського району Харківської області. Батька поховали вони разом із сестрою. Батько сторін - [PERSON] з 1985 року за адресою: [ADDRESS] не мешкав, оскільки постійно мешкав в с. Тетлега, вирощував скота, та йому ніколи було приїжджати до м. Харкова. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачем подано відповідь на відзив, згідно з якою, зазначалося, що відповідач понад 30 років тому покинула домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] та жодного разу не цікавилася, в якому стані знаходиться будинок. Житловий будинок, побудований у 1935 році та постійно потребує утримання та ремонту. На протязі 30 років позивач здійснювала оплату комунальних послуг за весь будинок та проводила ремонт будинку як фасаду, так і внутрішні роботи за свій рахунок. Батько дійсно проживав в садовому товаристві «Пролісок», але вона як донька постійно допомагала, доглядала і дбала про стан його здоров`я. Відповідач жодного разу не приїздила до батька. 24.07.2019 року закрито підготовче провадження по справі. В судове засідання, призначене на 27.01.2020 року позивач та її представник [PERSON] не з`явилися, від представника надійшла заява, якою він просив провести розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Присутня в судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення вимог [PERSON] .. Суд, заслухавши пояснення позивача, які надані нею в судовому засіданні від 25.09.2019 року, свідків з боку позивача, відповідача, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.09.2008 року, спадкоємцями [PERSON] , померлої [INFO] є її чоловік [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , та доньки [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке в указаних частках видане це свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками даного будинку, кожному належить по 1/3 частки. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 20407942 від 20.09.2008 року [PERSON] на праві приватної власності належить 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Рішенням від 12.10.2015 року державним реєстратором зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 07.10.2015 року, яку подала [PERSON] для проведення державної реєстрації права власності на 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування рішення вказувалося, що до реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області подана заява про реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] . До заяви додано свідоцтво про право на спадщину, видане 10.09.2008 року 12-ю Харківською державною нотаріальною конторою за р. № 2-1303 відповідно до якого житлова площа житлового будинку літ. А-1, розташованого за вищевказаною адресою складає 47,9 кв.м. Одночасно, відповідно до відомостей Державного Реєстру встановлено, що існує активний запис щодо реєстрації права власності на зазначений житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно якого житлова площа об`єкту нерухомого майна вказана: 41 кв.м. Вказані розбіжності не дають можливості встановити фактичну житлову площу житлового будинку літ. А-1, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Судом також витребувана копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Так, згідно спадкової справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (копія свідоцтва про смерть серія [NUMBER] ). Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , [PERSON] .. Згідно копії спадкової справи, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). На підставі ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно спадкової справи, копія якої знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] , [PERSON] протягом строків, передбачених ЦК України, звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частина 1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право позивача на частку спадкового нерухомого майна, а саме будинку [ADDRESS] , ніким, у тому числі відповідачем, не оспорюються. Крім того, в позові [PERSON] посилалася на ст. 344 ЦК України, як на підставу визнання за нею права власності на весь будинок [ADDRESS] . Проте, відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. На підставі викладеного, доводи позивача щодо застосування ст. 344 ЦК України не є слушними. Що стосується позовних вимог про визнання відповідача такими, що вчинила дії, які свідчать про її відмову від права власності своєї частки у розмірі 1/3 на майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , то необхідно зауважити, що згідно із частинами першою та другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до частини першої та третьої статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Припинення права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, визначається моментом вчинення дій, що свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Зазначена норма носить імперативний характер і не може бути змінена за бажанням власника. Відтак, чинним національним законодавством України передбачений порядок відчуження права власності на нерухоме майно. Проте відповідач заперечувала, що вона вчинила дії, які свідчать про її відмову від права власності. Позивач зазначала, що весь тягар утримання домоволодіння лежить на ній. В судовому засіданні в якості свідків, з боку позивача, були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які повідомили, що відповідача по справі [PERSON] протягом останніх 18 років не бачили за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] сама робила ремонт в будинку, сестра їй не допомагала. Але, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 320 ЦК України). На теперішній час, позивач має право звернутися до суду із відповідним позовом до відповідача про відшкодування витрат на утримання будинку. Позивачем невірно обраний спосіб захисту особистих майнових прав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення поданого позову відсутні.

Outcome: dismissed