Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ОК «Сміла» про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності. Свої вимоги вона мотивувала наступним. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 06 серпня 1991 року за реєстровим №3189, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. Остання з 1991 року після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом виїхала до Російської Федерації, з того часу за вказаною квартирою ніхто не доглядав, не сплачував комунальні послуги, квартира була в антисанітарному стані. З врахуванням стану квартири, росту боргу за комунальні платежі, на зборах житлово-будівельного кооперативу мешканців будинку № 56 по вул. Севастопольській в м. Сміла, що відбулись 21 листопада 2001 року комісійно вирішено відкрити квартиру, надавши її в користування [PERSON] Таким чином, [PERSON], починаючи з 22 листопада 2001 року, добросовісно заволоділа та почала користуватися зазначеною квартирою та проживає за вказаною адресою і на даний час, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, за власні кошти зробила капітальний ремонт квартири, здійснює поточні ремонти квартири, сплачує комунальні послуги. Під час проживання у [INFO] [PERSON] відкрито володіє та користується нею. Інші особи вказаним нерухомим майном не користувались, не володіли та не заявляли свої права. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на квартиру [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті позивач подала до суду заяву, відповідно до якої просила задовольнити її позовні вимоги та розглянути справу без її участі. Представник відповідача подав суду заяву, якою позов [PERSON] визнав повністю, підтвердив обставини, викладені позивачкою в позовній заяві та просив справу розглянути без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, ґрунтуючись на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю передбачено положеннями статей 15, 16 ЦК України, а також частиною четвертою статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка із 1997 року проживала в [INFO]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори від 06 серпня 1991 року за реєстровим №3189, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. Згідно протоколу зборів ЖБК «Восход» від 21 листопада 2001 року враховуючи, що спадкоємиця на квартиру [ADDRESS] не зявляється протягом більше 5 років, комунальні послуги не сплачуються, в звязку із чим на зборах цього кооперативу мешканців будинку № 56 по вул. Севастопольській в м. Сміла, вирішено в складі комісії відкрити квартиру, провести опис наявного майна, вирішити питання про його збереження, а квартиру надати в користування [PERSON] Таким чином, [PERSON], починаючи з 22 листопада 2001 року, добросовісно заволоділа та почала користуватися зазначеною квартирою, а саме, проживає в ній, за власні кошти зробила капітальний ремонт квартири, що підтверджується фототаблицею доданою до позовної заяви (а.с. 23-29), здійснює поточні ремонти квартири, сплачує комунальні послуги, що підтверджується копіями розрахункових книжок за комунальні послуги (а.с. 11-22). Відповідно до ст.319 ЦК України, здійснення права власності відбувається через володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном не залежно від місця проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Одним із способів набуття права власності Цивільний кодекс України розглядає набувальну давність. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Згідно ч.ч.1, 2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до листа Верховного суду України №93/0/54-13 від 01.11.2013 щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст.344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст.344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна п'ять років. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст.344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 01 січня 2001 р. Тобто, набувальна давність щодо обєктів нерухомості могла застосовуватись лише після 01 січня 2011 р., а щодо рухомого майна після 01 січня 2006 р. Позивачка добросовісно набула право на належну [PERSON] квартиру, відкрито і безперервно володіла нею протягом часу визначеного законом. Заволодіння квартирою №31 в будинку № 56 по вул. Севастопольській в м. Сміла Черкаської області відбулось без порушення норм права (викрадення, шахрайство). Позивач використовує вказане нерухоме майно в особистих потребах, за свої кошти та власною працею утримує квартиру, проводить ремонтні роботи, тобто більше 10 років фактично володіє спірною квартирою. На підставі наведеного, ст. 344 ЦК України,

Outcome: approved