Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власності шляхом виселення, в якому просить: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] ; Усунути [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивач є власником квартири [ADDRESS] . У належній позивачу квартирі зареєстрована та проживає член сім`ї попереднього власника [PERSON] . Позивач вказує, що відповідач добровільно не бажає звільняти належну їй на праві власності квартиру, чим створює перешкоди для реалізації особистих майнових прав та охоронюваних законом інтересів. Позивач та її представник у відкрите судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив судове засідання провести у відсутність позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у\~відкрите судове\~засідання не\~з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась, відповідно до ст. 128 ЦПК України, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив на позов не надавала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача та його представника,\~суд ухвалює\~заочне рішення\~на підставі\~наявних у\~матеріалах справи\~доказів,\~що відповідає\~вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] , па підставі Договору дарування від 14 вересня 2020 року, є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Право власності позивача на вказану квартиру також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 223874453 від 14 вересня 2020 року (а.с. 13). З позовної заяви вбачається, що у належній позивачу квартирі зареєстрована та проживає [PERSON] колишня дружина попереднього власника квартири. Факт реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] також підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Відповідно до даних, зазначених в довідці, відповідач зареєстрована за вказаною адресою з 15 квітня 1998 року (а.с. 16). Судом встановлено,\~що відповідач добровільно не бажає звільняти належну позивачу на праві власності квартиру, чим створює перешкоди для реалізації особистих майнових прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Надаючи правову\~кваліфікацію спірним\~правовідносинам,\~суд вважає,\~що вони\~\~виникли\~в зв`язку\~із припиненням\~права користуванням\~чужим майном\~та усунення\~перешкод в\~користуванні власності, а тому регулюються\~Главою 32 ЦК України, Розділом І Книги третьої ЦК України, нормами ЖК УРСР. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~71\~ЖК України,\~жиле приміщення\~зберігається за\~тимчасово відсутнім\~наймачем або\~членами його\~сім`ї\~понад шість\~місяців у\~випадках: 1)\~призову \~на \~строкову \~військову службу\~або направлення\~на альтернативну\~(невійськову)\~службу,\~а також\~призову \~офіцерів \~із запасу\~ на\~ військову\~ службу\~ на\~ строк\~до трьох\~років -\~протягом усього\~ \~періоду \~ проходження\~ \~зазначеної \~ військової\~ служби;\~перебування \~ на\~ \~військовій \~ службі\~ \~прапорщиків,\~ мічманів\~ і\~військовослужбовців надстрокової\~служби -\~ протягом\~ перших\~ п`яти\~років перебування\~на дійсній\~військовій службі; 2)\~тимчасового \~виїзду з\~ постійного\~ місця\~ проживання\~ за\~умовами \~і \~характером \~роботи \~або \~у \~зв`язку\~з навчанням\~(учні,\~студенти,\~ стажисти,\~ аспіранти\~тощо),\~у тому\~числі за\~кордоном,\~-\~протягом усього\~часу виконання\~цієї роботи\~або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено судом, відповідач не покидала спірну квартиру, та продовжує в ній проживати. Відповідно до положення\~статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення\~\~від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач [PERSON] проживає у квартирі тривалий час (понад 22 років), а отже має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. Будь-яких доказів того, що відповідач має інше житло та/або має можливість змінити його на інше місце проживання матеріали справи не містять. Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач має інше житло, що не дає суду підстав вважати, що внаслідок виселення з квартири відповідач не стане бездомною, що не відповідає засадам верховенства права з урахуванням усіх обставин цієї справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц. Доводи позивача про можливість відповідача винаймати або придбати у власність інше житло, на думку суду, не заслуговують на увагу, адже жодних доказів на підтвердження вказаних обставин стороною позивача не надано. Крім того, набуваючи у власність квартиру [ADDRESS] в порядку укладення договору дарування, позивач мала можливість перевірити коло осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі задля запобігання ризику неможливості здійснення та реалізації права власності в повному обсязі. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що у задоволені позову потрібно відмовити. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed