Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та прохає надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині - [PERSON], який народився [INFO], до досягнення ним віку 16 років, - до [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], в наступні країни світу: Російська Федерація, Єгипет, Туреччина та країни - учасниці Шенгенської угоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. [INFO] у них народився син [PERSON]. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2015 року шлюб між нею та [PERSON] розірваний, малолітній син залишився проживати разом з нею. У 2015 році вона разом з сином стала проживати в сел. Ільїнське Раменського району Московської області Російської Федерації, де син відвідував дитячий садок та в подальшому був зарахований на навчання до першого класу Ільїнської середньої загальноосвітньої школи № 26. [PERSON] надав дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Російської Федерації та до країн-учасниць Шенгенської угоди на період до 1 травня 2016 року. На літні канікули вона повернулася із сином в Україну та на даний час не має змоги виїхати з дитиною до Російської Федерації за місцем їх тимчасового проживання, так як відповідач не надає згоду на тимчасовий виїзд сина за межі України, у зв»язку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та, будучи з її згоди допитана як свідок, пояснила, що у неї був дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON], 2009 року народження, за межі України, наданий [PERSON] на строк до 1 травня 2016 року. Так як раніше відповідач обіцяв надати такий дозвіл і в подальшому, то вона вирішила питання щодо влаштування сина до першого класу Ільїнської середньої загальноосвітньої школи № 26, оскільки вона та син мають право на тимчасове проживання в Російській Федерації та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] на строк до 9 травня 2019 року. В липні 2016 року вона та син в»їхали в Україну і з того часу вона намагається отримати у [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Вона неодноразово спілкувалася з [PERSON] з вказаного питання за допомогою мережі Інтернет, а 30 вересня 2016 року направила відповідачу поштовим зв»язком листа з проханням з»явитися до нотаріуса для оформлення відповідних документів щодо надання сину дозволу на виїзд за кордон. Відповідач отримав її лист 6 жовтня 2016 року та в цей же день приїхав за місцем її проживання в Україні. Вони домовилися разом поїхати до нотаріуса в м. Кролевець Сумської області та навіть приїхали до вказаного міста, але [PERSON] не став виходити з автомобіля та знову відвіз їх додому, так і не оформивши дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Відмова [PERSON] надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України призвела до того, що їх син вчасно не пішов до школи, до якої зарахований, та вже більше місяця не відвідує заняття. Будь-яких вагомих причин для відмови надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач не має. Проти ухвалення у справі заочного рішення вона не заперечує. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з»явився, в той час як він належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с. 75), про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Третя особа: Кролевецька районна державна адміністрація Сумської області в судове засідання не з»явилася, надала заяву з проханням розглядати справу без участі її представника (а.с. 76). Оскільки дотримані всі, передбачені ч. 1 ст. 224 ЦПК України, умови для проведення заочного розгляду справи, суд зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановлено, що з 6 жовтня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2015 року був розірваний (а.с. 9-10, 11). [INFO] у сторін народився син - [PERSON] (а.с. 7). Після розірвання між сторонами шлюбу, малолітня дитина залишилася проживати разом з матір»ю. Згідно ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов»язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов»язки може пов»язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон громадян України, які не досягли 16-річного віку визначений Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затв. постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57. Статтею 3 Законом України «Про порядок виїзду і в»їзду в Україну громадян України» передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред»явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону (паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий виїзд з громадян, які не досягли 16-річного віку за межі України лише у випадках: 1) якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; 2) якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; 3) у разі пред»явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за межі України за згодою батьків або на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку. У разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач є їх донькою. Їм відомо, що [PERSON] неодноразово намагалася домовитися з [PERSON] щодо надання ним дозволу на тимчасовий виїзд їх сина [PERSON], 2009 року народження, за межі України, але відповідач відмовлявся надати такий дозвіл. Останній раз розмова з [PERSON] щодо надання дозволу дитині на виїзд за межі України відбулася 6 жовтня 2016 року та відповідач в черговий раз відмовився надати дозвіл сину на виїзд з України. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] Починаючи з літа 2016 року їй неодноразово телефонувала [PERSON] для того, щоб з»ясувати чи знаходиться [PERSON] вдома, так як їй необхідно було отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України, а вирішити це питання з [PERSON] у телефонному режимі вона не могла. У суду не має підстав ставити під сумнів пояснення свідків, так як вони узгоджують з іншими, зібраними у справі доказами, будь-якої заінтересованості свідків в результатах розгляду справи встановлено не було. Для вирішення питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд сина [PERSON], 2009 року народження, за межі України, [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача шляхом листування у мережі Інтернет (а.с. 78-82). 30 вересня 2016 року позивачем за місцем реєстрації відповідача був направлений лист з проханням прибути 13 жовтня 2016 року до нотаріуса для оформлення дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України (а.с. 83). Вказаний лист був отриманий особисто [PERSON] 6 жовтня 2016 року (а.с.84, 85). Як пояснили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], яка з її згоди була допитана як свідок, 6 жовтня 2016 року позивач мала зустріч з [PERSON] з приводу надання останнім дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України. Проте відповідач надати такий дозвіл відмовився. За таких обставин, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення відповідача від надання дозволу на тимчасовий виїзд з України сина [PERSON], який народився [INFO]. Позивач прохає надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині - [PERSON], який народився [INFO], до досягнення ним віку 16 років, - до [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], в наступні країни світу: Російська Федерація, Єгипет, Туреччина та країни - учасниці Шенгенської угоди. Зі змісту п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 вбачається, що такий дозвіл може бути наданий на разовий виїзд до конкретної країни в конкретний проміжок часу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем [PERSON] не надано доказів того, що на даний час є потреба у наданні дозволу на тимчасовий виїзд її сина [PERSON], 2009 року народження, до Єгипету, Туреччини чи країн - учасниць Шенгенської угоди. Тому в цій частині в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], який народився [INFO], зарахований до 1-А класу Ільїнської середньої загальноосвітньої школи № 26 Раменського району Московської області Російської Федерації (а.с. 25, 26, 86). Позивач [PERSON] та [PERSON], 2009 року народження, з 9 травня 2015 року до 9 травня 2019 року мають дозвіл на тимчасове проживання на території Російської Федерації. Зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6,8). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Відповідно до ч 1 ст. 53 Конституції України повна загальна середня освіта є обов»язковою. Частиною 3 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов»язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Оскільки малолітня дитина - [PERSON], який народився [INFO], зарахований до 1-А класу Ільїнської середньої загальноосвітньої школи № 26 Раменського району Московської області, то суд вважає, що слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Російської Федерації. Однак суд вважає, що вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до [INFO] не підлягають задоволенню, виходячи з того, що, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. У разі надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до [INFO] будуть порушені права [PERSON] як батька дитини, передбачені ст. ст. 153, 157 СК України, та відповідач як батько дитини фактично буде позбавлений можливості брати участь у вихованні сина та можливості особистого спілкування з ним. З наданих позивачем документів вбачається, що учбовий період в Ільїнській середній загальноосвітній школі № 26 Раменського району Московської області Російської Федерації у 2016-2017 навчальному році починається з 1 вересня 2016 року та закінчується 29 травня 2017 року. За таких обставин, суд вважає, що дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], 2009 року народження, до Російської Федерації слід надати до 31 травня 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп (а.с. 1), а також понесені витрати на правову допомогу в розмірі 800 грн 00 коп (а.с. 29). Позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. За даними Єдиного реєстру адвокатів України, Сомок А.О. має право на надання правової допомоги як адвокат, що підтверджуються також наданими позивачем документами (а.с. 43). Як роз»яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Адвокат Сомок А.О. виконала взяті на себе зобов»язання за договором про надання правової допомоги від 23 липня 2016 року, зокрема, надала позивачеві консультацію та склала позовну заяву (а.с.2-4, 28). Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб»єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» у 2016 році мінімальну заробітну плату встановлено з 1 травня 2016 року: у місячному розмірі - 1450 гривень, у погодинному розмірі - 8 грн 69 коп. З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 580 грн 00 коп (1450 грн. х 40%) та бути нижчим 8 грн 69 коп за 1 годину роботи особи, яка надавала правову допомогу. За надання консультації та складання позовної заяви [PERSON] 23 липня 2016 року сплатила адвокату Сомок О.А. 800 грн 00 коп (а.с. 29 ). З них за надання консультацій - 200 грн 00 коп, за складання позовної заяви - 600 грн 00 коп (а.с. 28). Відповідно до розрахунку розміру компенсації на правову допомогу (надання консультації [PERSON] та складання позовної заяви) адвокатом Сомок О.А. було витрачено 6 годин робочого часу (а.с. 88). Як орієнтує Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п. 36 постанови). Виходячи з наведеного з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 275 грн 60 коп (551 грн 20 коп : 2) та витрат на правову допомогу в розмірі 400 грн 00 коп (800 грн 00 коп : 2).

Outcome: partial