Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 28.04.2017 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] (а.с.77). В позовній заяві позивачка просить визначити їй додатковий строк тривалістю 6 місяців для подання до Шаргородської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON]; прийняти ухвалу про зупинення оформлення Шаргородською державною нотаріальною конторою спадкування відносно майна померлого 12.12.2007 року [PERSON] до набрання чинності рішенням суду за цим позовом та направити її до Шаргородської ДНК. Мотивуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що 12.12.2007 року помер її син [PERSON]. Після смерті її сина [PERSON] залишилося спадкове майно. [PERSON] заповіту не залишив. Вона та батько покійного [PERSON] [PERSON], котрий помер 24.01.2009 року, є спадкоємцями за законом. В лютому 2017 року вона отримала лист з Шаргородської держнотконтори від 06.02.2017 року за №298/01-16, в якому їй розяснено про необхідність повідомити про своє право на спадкування після смерті [PERSON] та про те, що у разі неповідомлення свідоцтво про право на спадщину буде видано сину померлого [PERSON] З цього листа вона дізналася про наявність ще одного спадкоємця за законом. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] був неповнолітнім, тому, відповідно до ст.1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину. Шлюб [PERSON] з матірю [PERSON] [PERSON] було розірвано у серпні 2000 року. Рішенням Шаргородського районного суду від 04.10.2002 року її сина [PERSON] позбавлено батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З того часу її покійний син перестав спілкуватися з колишньою дружиною та [PERSON], так як останній ігнорував його. [PERSON] з [PERSON] виїхали із с. Клекотина Шаргородського району, де проживали, у невідомому їй напрямку. Так як покійний [PERSON] при житті не спілкувався із сином, то їй не була відома інформація про місце проживання [PERSON] Від односельчан вона отримала інформацію, що [PERSON] загинув і вважала його загиблим. Смерть сина [PERSON] негативно відобразилася на її здоровї, та здоровї її чоловіка [PERSON], оскільки вони були у похилому віці, їй виповнилося 80 років. Вона захворіла, хворіє і досі, не може самостійно пересуватися. У звязку із хворобою, нестабільним станом здоровя, неможливістю перенести переїзд до нотаріальної контори 15 км, вона не змогла особисто подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Особи, якій вона могла довірити подання заяви про прийняття спадщини, у неї не було. Вважає, що причини пропуску нею строку для прийняття спадщини є поважними, так як повязані з обєктивними, непереборними труднощами для неї на вчинення цих дій. [PERSON] проживав з нею, батьком, та братом і допомагав їй піклуватися про інвалідів І групи, якими були його батько і брат. Його реєстрація в с. Клекотина була здійснена в день смерті. Вона постійно проживала із спадкодавцем на час смерті і не заявила про відмову від спадщини. В судові засідання позивачка [PERSON] не зявилася, повідомлялася належним чином. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. [PERSON] суду пояснила, що позивачка [PERSON] з 2000 року проживала із своїм сином [PERSON] в с. Мурафа на вул. Зарічна, 8, до часу смерті останнього, що сталася 12.12.2007 року. [PERSON] був інвалідом, але допомагав матері здійснювати догляд за своїм батьком [PERSON] та братом [PERSON], що були інвалідами І групи. Позивачка важко пережила смерть сина, тому не змогла звернутися своєчасно у нотаріальну контору для прийняття спадщини за законом після смерті сина [PERSON] у звязку із хворобою та лікуванням з 12.12.2007 року по 13.06.2008 року, що підтверджується довідкою Мурафської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Шаргородського районного центру медико-санітарної допомоги від 17.03.2017 року, де проживає [PERSON] Це поважна причина пропуску строку, так як позивачка лікувалася шість місяців без перерви стаціонарно, вона не пересувалася, була лежача хвора, не впізнавала людей, не усвідомлювала своїх дій, потребувала сторонньої допомоги і догляду, тому це є непереборними та обєктивними труднощами для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Після смерті сина позивачка була не при свідомості, і прийшла до свідомості тільки у 2013-2014 роках, коли періодично почала впізнавати оточуючих людей. До теперішнього часу позивачка хворіє, обмежена в русі через хворобу ніг. З приводу того, щоб визнати позивачку недієздатною чи обмежено дієздатною, рідні до суду не зверталися, догляд за [PERSON] здійснювала і здійснює донька [PERSON] Документів, які б підтверджували той факт, що позивачка потребувала і потребує стороннього догляду, у неї не має. Крім того, на час смерті [PERSON] останній постійно проживав з позивачкою у одному будинку, так як із матірю відповідача [PERSON] розлучився, був позбавлений батьківських прав щодо відповідача [PERSON], з останніми не спілкувався. [PERSON] був зареєстрований в [INFO] в день своєї смерті, що зробила [PERSON] для того, щоб отримати свідоцтво про смерть. Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення. Суду пояснила, що є рідною сестрою покійного [PERSON] та донькою позивачки. Брат заповіту не залишив. 12.06.2008 року нею особисто було подано заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке було у власності [PERSON] В заяві нотаріусу вона також вказала, що спадкоємцями за законом, крім неї, є батьки померлого [PERSON], [PERSON], діти померлого [PERSON] та [PERSON], а також брат померлого [PERSON] Щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивачці [PERSON] вона не заперечує, так як її мати дуже важко пережила і продовжує переживати втрату сина, який постійно, починаючи з 2000 року, проживав з нею, допомагав турбуватися про батька і брата, які були інвалідами І групи. [PERSON] важко захворіла, не могла адекватно сприймати навколишній світ та події, які відбуваються поряд, втрачала пам'ять, не впізнавала близьких людей. Особисте відвідування нотаріуса для подання заяви про прийняття спадщини було неможливим через хворобу. Матір перебувала на стаціонарному лікуванні в Мурафській амбулаторії, вона доглядала за нею, так як остання не сприймала навколишній світ, не розуміла подій, що відбувалися навколо неї. До лікаря-психіатра вона з цього приводу не зверталася і особисто не запрошувала такого спеціаліста для консультації, так як вважала, що в Мурафській амбулаторії є всі необхідні спеціалісти, які забезпечать для матері лікування. Також, вона не зверталася у МСЕК для того, щоб встановити інвалідність матері та для визнання останньої особою, яка потребує стороннього догляду, так як [PERSON] є її матірю, і її обовязок за нею доглядати. Після смерті брата [PERSON] вона зверталася в нотаріальну контору, де повідомила про стан здоровя матері і неможливість приїхати особисто подати заяву про прийняття спадщини. На її звернення нотаріусом було розяснено, що нотаріус може виїхати для вчинення нотаріальної дії до спадкоємця, проте, спадкоємець повинен усвідомлювати свої дії, тоді як матір своїх дій не усвідомлювала. На стан здоровя матері впливали різні фактори: зміна погоди, дощ, яскраве сонце, вітер, туман і адекватна людина на очах змінювалася на протилежну. Після смерті [PERSON] у [PERSON] ставалися напади нехватки повітря, запаморочень, непритомності. Лише інтенсивне довготривале лікування дало можливість врятувати [PERSON] і стан її здоровя покращився. В даний час стан здоровя матері дає можливість вчиняти нотаріальні дії при приїзді нотаріуса до неї додому. Відповідач [PERSON] в судові засідання повторно не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.44, 73, 159, 161). Представник відповідача [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності від 27.09.2016 року (а.с.49), просить проводити розгляд справи у її та відповідача відсутності (а.с.51). Також, [PERSON], що діє в інтересах відповідача [PERSON], подала заперечення на позовну заяву [PERSON] від 05.04.2017 року (а.с.18), в яких просить у задоволенні позову відмовити. Заперечення представник відповідача [PERSON] [PERSON] мотивує тим, що син позивачки [PERSON] помер 12.12.2007 року і з цієї дати відкрилася спадщина, до складу якої входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] та [PERSON] є, в силу вимог ст.1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] Спадкоємець за заповітом чи за законом, відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.1268 ЦК України, має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня та неповнолітня особи вважаються такими, що прийняли спадщину. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] був неповнолітнім, тому вважається таким, що прийняв спадщину, але ще не оформив. [PERSON] на час відкриття спадщини із спадкодавцем не проживала і заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавала до теперішнього часу. Тобто позивачка своїм правом на прийняття спадщини не скористалася, то її право на прийняття спадщини не порушено і не підлягає судовому захисту. Також, представник відповідача [PERSON] зазначає, що причини пропуску строку для прийняття спадщини, про які зазначає позивачка [PERSON] в позовній заяві, є неповажними, оскільки син позивачки помер, коли їй було 83 роки і тоді вона до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулася, а за спливом 10 років, тобто у віці 93 років вона змогла знайти фахівця у галузі права для звернення до суду. Вважає, що правами позивачки вирішили скористатися інші особи. Тобто позивачка не представила суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та наявності перешкод для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що сталася 12.12.2007 року. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір, суд встановив факт, що 12.12.2007 року в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ №088704, виданого 12.12.2007 року виконкомом Клекотинської сільської ради (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в Шаргородський державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа 12.06.2008 року за №558/08 (а.с.65-72, 110-119). Спадкова справа заведена на підставі заяви [PERSON] від 12.06.2008 року про прийняття спадщини, яка повідомила про смерть свого брата [PERSON] та про наявність спадкоємців за законом батьків покійного та дітей (а.с.111). Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] за законом прийняв спадкоємець першої черги, син [PERSON], який на час відкриття спадщини був неповнолітнім, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії І-АМ №176066 (а.с.117), оскільки в силу вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця…, той з подружжя, який його пережив, та батьки, і, крім того, відповідно до вимог ч.4 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину… Відповідач [PERSON] від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] у строки, встановлені ст.1270 ЦК України, не відмовився, проте, спадщини не оформив, хоча його представник [PERSON] зверталася з метою оформлення спадщини в Шаргородську ДНК, що вбачається із матеріалів спадкової справи №558/08, що підтверджується наявністю довіреності в матеріалах спадкової справи та поданого нею свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.116-117). [PERSON], як матір спадкодавця [PERSON], що вбачається із свідоцтва про народження серії ЯИ №985765 (а.с.9), є спадкоємцем першої черги, відповідно до вимог ст.1261 ЦК України. Позивачка [PERSON], [INFO], яка проживає в с. Мурафа на вул. Зарічна, 8, (а.с.16), як спадкоємець першої черги, не подавала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] з моменту відкриття спадщини, тобто з 12.12.2007 року і до теперішнього часу. Спадщини після смерті [PERSON] ніхто не оформив, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 10.04.2017 року (а.с.63), з якої вбачається, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про видані свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього, а також матеріалами спадкової справи №558/08. Крім того, судом встановлено, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про заповіти чи спадкові договори [PERSON], що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.64). Як зазначила у позовній заяві позивачка [PERSON], поважними причинами пропуску строків звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] є її хворобливий стан здоровя, лікування в умовах стаціонару в Мурафській амбулаторії з 12.12.2007 року до 13.06.2008 року, що стало непереборною обєктивною обставиною, яка перешкоджала позивачці у зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Хвороба, як вважає позивачка, створила істотні труднощі для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Виходячи з розяснень, що місяться в абз.6 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд вважає, що посилання позивачки [PERSON] в позовній заяві та представника останньої [PERSON] під час судового розгляду справи на те, що причиною пропуску строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] став хворобливий стан здоровя позивачки, її лікування протягом шести місяців в умовах стаціонару в Мурафській амбулаторії, неясна свідомість позивачки, нерозуміння та не усвідомлення своїх дій та непритомний стан є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Всі ці ствердження позивачки та її представника про поважність причин пропуску строку з заявою про прийняття спадщини базуються на припущеннях, так як докази в їх підтвердження суду не надані. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Так, суд констатує той факт, що позивачкою до позовної заяви не надано належних, достовірних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків прийняття спадщини. Проте, з метою реалізації принципу процесуальної рівності сторін, суд викликав за клопотанням представника позивачки в судові засідання свідків, яких допитав, витребував докази. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що був присутнім при похованні [PERSON] Також, він привозив [PERSON] на кладовище в день поховання [PERSON], оскільки позивачка погано рухалася. Після смерті [PERSON] позивачка захворіла, постійно лікувалася, він придбавав та передавав у с. Мурафа необхідні ліки на лікування позивачки. Коли приїздив відвідати позивачку, то бачив, що вона не впізнавала людей, часто втрачала свідомість, тому вважає, що [PERSON] не усвідомлювала своїх дій та була неадекватна, оскільки не сприймала навколишній світ, а також не могла самостійно пересуватися через хворобу ніг. З приводу надання їй допомоги кваліфікованими спеціалістами-психіатрами рідні [PERSON] не зверталися, лікували самотужки та виконували призначення лікарів Мурафської амбулаторії. З приводу визнання [PERSON] недієздатною чи обмежено дієздатною рідні [PERSON] не зверталися до суду. Свідомість до [PERSON] почала повертатися приблизно у 2009 році, але потім помер її чоловік і стан здоровя позивачки погіршився. На теперішній час стан здоровя позивачки покращився, тому вона звернулася з позовом до суду про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Також, йому, як чоловікові онуки [PERSON] [PERSON] достовірно відомо, що з часу розлучення [PERSON] з [PERSON], покійний прийшов проживати до батьків [PERSON] та [PERSON] в с. Мурафу, де проживав приблизно з 2000 року по день смерті, що сталася 12.12.2007 року. Допитана в якості свідка за її ж клопотанням представник позивача [PERSON] стверджувала, що [PERSON] вчасно не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини через хворобливий стан здоровя, зокрема свідомості, нерозуміння своїх дій та неможливість керувати своїми діями, що сталося внаслідок смерті сина позивачки, який постійно з 2000 року проживав з матірю, допомагав здійснювати догляд за інвалідами І групи батьком та братом. При цьому, хворобливий стан позивачки, на думку [PERSON], підтверджується довідкою Мурафської амбулаторії. Вказані показання свідків щодо хворобливого стану здоровя позивачки, який став непереборною обєктивною та істотною перешкодою для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а також достовірність довідки лікаря Мурафської амбулаторії про те, що [PERSON] перебувала на лікуванні з 12.-6.2007 року по 13.06.2008 року, потребувала догляду і пересування її на час лікування було неможливим (а.с.36), спростовуються належними та допустими доказами, дослідженими судом. Так, в.о. головного лікаря Шаргородського районного центру медико-санітарної допомоги 12.06.2017 року надіслав до суду інформацію за №405, відповідно до якої [PERSON] перебуває під диспансерним наглядом лікаря ЗПСМ Мурафської АЗПСМ з 2003 року з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний міокардеосклероз, коронаросклероз, СН І.; у 2007 році виявлено гіпертонічну хворобу ІІ ст. з переважним ураженням судин головного мозку, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ст. змішаного ґенезу; в листопаді 2007 року крім вказаних захворювань виявлено деформуючий остеоартроз колінних суглобів, коксартроз кульшових суглобів з порушенням функції ходи, ПФС ІІ-ІІІ ст.; в 2008 році [PERSON] зверталася по медичну допомогу в Мурафську амбулаторію з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний міокардеосклероз, коронаросклероз, нестабільна стенокардія, ФК ІІІ, СН ІІ А, ГХ ІІ, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ змішаного ґенезу, деформуючий остеоартроз колінних суглобів ПФС ІІ-ІІІ. Відомості в амбулаторній картці №0369 на [PERSON] щодо її стаціонарного лікування відсутні… довідка, видана лікарем Мурафської АЗПСМ [PERSON] на підставі записів в первинній медичній документації за 2007-2008 роки (амбулаторна карта №0369) неправомірно через відсутність відповідної реєстрації, номера, дати, реквізитів, печаток (а.с.150). Достовірність показань свідків та медичної довідки лікаря Мурафської АЗПСМ у тій частині, що хворобливий стан здоровя [PERSON] став перешкодою для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] спростовується також оглянутою в судовому засіданні Індивідуальною картою [PERSON] №0369 (шифр чи номер 31), яка надана для огляду в судовому засіданні Шаргородським РЦ ПМСД, з якої вбачається, що [PERSON] зверталася за медичною допомогою, зокрема, 09.11.2007 року, 11.12.2007 року, тобто напередодні смерті сина, їй встановлено діагноз: ІХС, атеросклеротичний міокардеосклероз, коронаросклероз, стабільна стенокардія напруги ІІІ ФК, СН ІІ А, ГХ ІІ, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ змішаного ґенезу, деформуючий остеоартроз колінних суглобів ПФС ІІ-ІІІ з порушенням функцій ходи. [PERSON] призначено лікування, і в наступному позивачка звернулася за допомогою в Мурафську амбулаторію 15.12.2007 року, про що зафіксовано записом у медичній карті, де зазначено, що стан здоровя [PERSON] незначно покращився, проте, не зазначено про відсутність свідомості, непритомність, на чому наполягала в судовому засіданні представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON], а також свідок [PERSON] Також, з оглянутої медичної карти [PERSON] не встановлено, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні не тільки в період з 12.12.2007 року по 13.06.2008 року, а взагалі. Крім того, з медичної карти [PERSON] встановлено, що в наступному остання зверталася за медичною допомогою в Мурафську амбулаторію 18.12.2007 року, 15.06.2008 року, 03.03.2010 року, 17.03.2013 року, 29.12.2015 року, 17.03.2017 року з приводу лікування раніше встановлених і зазначених вище діагнозів. При цьому, лікарями при кожному прийомі позивачки зазначається про те, що свідомість [PERSON] ясна, чим спростовуються ствердження представника позивачки [PERSON], співвідповідача [PERSON] та свідка [PERSON] про такий стан свідомості позивачки, коли вона не розуміла значення своїх дій та не усвідомлювала навколишній світ, не впізнавала оточуючих її людей. До того ж, судом встановлено, що позивачка [PERSON] мала сина [PERSON] (а.с.12), якому встановлено І групу інвалідності безстроково, необхідність постійного догляду (а.с.147-148), якого постановлено на облік в УСЗН Шаргородської РДА, як інваліда з дитинства з 01.01.2007 року, як особу, визнану недієздатною, його опікуном призначено за рішенням виконкому Мурафської сільської ради [PERSON]. З 01.07.2012 року [PERSON] отримувала допомогу як малозабезпечена особа, яка проживає разом із інвалідом І групи внаслідок психічного розладу, котрий потребує стороннього догляду. Вказаний факт підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення від 08.06.2017 року за №01-10/1360 (а.с.145). Таким чином, факт хворобливого стану здоровя [PERSON], який би став перешкодою їй у зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на чому наполягають позивачка та її представник, не підтверджується належними та допустимими доказами, а, навпаки спростовується дослідженими судом доказами, які проаналізовані вище. Тобто судом не встановлено поважності причин, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця [PERSON] на вчинення дій, повязаних із зверненням до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім того, сам факт здійснення [PERSON] догляду за сином [PERSON], який потребував стороннього догляду, починаючи з 01.01.2007 року, тобто з часу призначення її опікуном [PERSON], та до часу смерті останнього, що сталася 04.12.2013 року (а.с.15), підтверджує відсутність причин, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для позивачки на вчинення дій, повязаних із зверненням до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Отже, судом встановлено, що позивачка, яка бажала прийняти спадщину після смерті сина [PERSON], не подала нотаріусу або в сільському населеному пункті уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, не маючи перешкод для подання такої заяви та без поважних причин. Суд прийшов до вказаного висновку, виходячи із правових позицій, висловлених Верховним Судом України 26.09.2012 року у справі №6-85цс12, 04.11.2015 року у справі №6-1486цс15, 14.09.2016 року у справі №6-1215цс16, згідно з якими, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Оскільки суд вважає, що заявлені позивачкою у позовній заяві підстави для продовження строку для прийняття спадщини є необгрунтованими, такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а інших обставин на обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, що були б повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для [PERSON] на вчинення дій із прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач суду не представив, то відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] З наведених обставин відсутні підстави для прийняття судом рішення про зупинення оформлення Шаргородською ДНК спадщини після смерті [PERSON] до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Крім того, безпідставними суд вважає ствердження представника позивача та співвідповідача в судовому засіданні про те, що [PERSON] не може спадкувати майно після смерті [PERSON], так як [PERSON] був позбавлений батьківських прав щодо [PERSON] Так, відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 04.10.2002 року, [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.7). Проте, позбавлення батьківських прав [PERSON] не передбачає наслідків позбавлення його сина права на спадкування після смерті батька, оскільки статтею 166 СК України передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав, які настають тільки для особи, позбавленої батьківських прав, зокрема, і втрату майнових прав та інших прав, що засновані на спорідненості з дитиною, тоді як нормами СК та ЦК України не передбачено підстав усунення дитини від спадщини внаслідок позбавлення батьків батьківських прав щодо дитини. Встановленим судом фактам відповідають спадкові правовідносини, які регулюються нормами ЦК України. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст. 1272 ЦК України). Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Враховуючи викладене, правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. При цьому, згідно з розясненнями, що містяться в абз.2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», суди відкривають провадження у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] з підстав, що заявлені в позові, не підлягають задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)». Разом з тим, суд констатує той факт, що [PERSON] та [PERSON] на час смерті останнього, що сталася 12.12.2007 року, проживали з 2000 року однією сімєю за адресою: с. Мурафа, вул. Зарічна, 8, що підтверджується довідкою Мурафської сільської ради від 09.06.2017 року за №02-18-105 (а.с.149), хоча, згідно з даними погосподарського обліку, спадкодавець [PERSON] був зареєстрований в [INFO] (тепер Висоцького), 30. Також, вказана обставина підтверджується показаннями свідка [PERSON] та показаннями представника позивачки [PERSON], що була допитана в якості свідка. При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення, а, відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Outcome: dismissed