Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (надалі Квартира). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина Квартири. Іншим співвласником є третя особа. Відповідач, який є їх братом, зареєстрований у вказаній Квартирі, але в ній не проживає. Реєстрація відповідача у Квартирі порушує права позивача як власника майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання його таким, що втратив право на користування вищевказаною Квартирою. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки він є братом позивача та проживає у спірній [PERSON] разом із своїм неповнолітнім сином. Позивачем не доведено факту непроживання у спірній [PERSON] . Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила задвоолити позов, оскільки проживання відповідача у належній їй та третій особі [PERSON] порушує її право власності на вільне користування та розпорядження майном. Прийнявши участь в судовому засіданні, відповідач та його представник в задоволенні позовних вимог просили відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Третя особа просила позов задоволити. Заяву про зміни та доповнення до позовної заяви від 28.12.2020 на підставі частини третьої статті 49 та частини 2 статі 222 Цивільного процесуального кодексу України залишено без розгляду. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Квартирою суд наводить наступні обставини справи. \~Наявні у справі доказові матеріали (свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 серпня 2009 року, витяги про державну реєстрацію прав від 03.12.2010 №28236812 та №28236624) свідчать про те, що Квартира на праві приватної спільної часткової власності належить позивачу та третій особі. Відповідач зареєстрований у Квартирі, що підтверджується даними будинкової книги та даними листа Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 19.08.2020 №14539/01-40. \~ 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. \~ \~ \~ \~У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). \~ \~ \~ \~Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~ \~ \~ \~Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Також і в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності\~\~будинок\~\~(частину будинку),\~\~квартиру,\~\~користуються\~\~ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~\~і\~\~проживання\~\~членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, статтею 358\~Цивільного кодексу\~України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову. Співвласник Квартири [PERSON] в судовому засіданні 31.12.2020 висловила свою згоду на задоволення позову, тобто визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач є братом позивача. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.\~\~\~\~ За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою\~статті 405 Цивільного кодексу України, згідно з якою\~\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом\~Цивільний кодекс України\~не визначає. Варто звернути увагу, що норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду, а саме: -термін не проживання в житловому приміщенні понад встановленні строки. -особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц. Таким чином, саме на позивача закон покладає покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 Цивільного кодексу України строки проживання у жилому приміщенні без поважних причин, що у спірній по справі ситуації доведено не було. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При цьому, доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані,\~зокрема: пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання;\~ довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; \~інші докази зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності відповідача за місцем проживання понад один рік. Разом з тим, зі змісту відзиву на позовну заяву, письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47, 49) вбачається, що відповідач проживає у спірній [PERSON] . \~Таким чином,\~судом не\~встановлена фактична\~наявність правових\~підстав для\~визнання відповідача\~такими,\~що втратив\~право користування\~Квартирою,\~передбачених ст.\~405\~Цивільного кодексу\~України, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач не проживає у Квартирі понад один рік, тому в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати по справі у сумі 840,80 грн. (а.с. 3) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed