Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою вул. Степова, 21 в с. Фрунзе Генічеського району Херсонської області за набувальною давністю в обґрунтування якого вказує, що її батько [PERSON] на підставі рішення загальних зборів колгоспу ім.. ХХІ зїзду КПРС, яким було затверджено акт оцінки даного житлового будинку, придбав житловий будинок за 15697.82 крб. Відповідно до довідки виданої продавцем, батьком позивача було здійснено повний розрахунок за відповідним договором. Починаючи з народження позивач проживала разом зі своєю сімєю у даному будинку. Вважаючи, що від народження вона, як член родини, набула право на частку у даному житловому будинку, а її батько [PERSON] помер 03.11.2007 року, не зареєструвавши своє право відповідно до вимог законодавства України, з урахуванням того що після його смерті, вона понад 10 років відкрито володіє цим житловим будинком, звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок на підставі давності володіння цим нерухомим майном, що передбачено вимогами ст.. 344 ЦК України. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позові. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні вимоги [PERSON] підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у позові, додатково суду пояснив, що позивач після смерті батька з 2007 року проживає в житловому будинку, розташованому по вул.. Степова, 21 в с. Фрунзе Генічеського району Херсонської області. Вказує, що батько позивача уклав договір з колгоспом колгоспу ім.. ХХІ зїзду КПРС, та сплатив за нього грошові кошти у розмірі визначено актом оцінки житлового будинку від 26.12.1992 року. Оскільки позивач народилася до моменту сплати коштів, то в силу ст.. 120 ЦК УРСР вказаний будинок є колгоспним двором в розумінні цієї статті. А з урахуванням того, що батько позивача помер а вона є членом колгоспного двору то має також рівні права на будинок зі своїм батьком. Крім того представник позивача вказує, що позивач [PERSON] протягом 23 років відкрито та безперервно володіє цим будинком, тому також в силу ст. 344 ЦК України вона набула право власності на цей будинок. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Генічеського району Херсонської області, будучи належним и чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, подавши заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову також не заперечувала та вказувала, що оскільки її чоловік помер, не зареєструвавши належним чином своє право власності на майно, то в нотаріальному порядку вирішити дане питання не мають можливості. Не заперечує проти визнання за дочкою права власності на спірний будинок. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача за довіреністю, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 1993 року [PERSON] на підставі рішення зборів колгоспу ім. ХХІ зїзду КПРС, яким було затверджено акт оцінки житлового будинку, розташованого по вул.. Степова, 3 в с. Фрунзе Генічеського району Херсонської області, придбав вказаний житловий будинок за 15697.82 крб. та здійснив повний розрахунок за будинок. У свою чергу колгосп ім. ХХІ зїзду КПРС передав даний жди тиловий будинок [PERSON] для проживання його та членів його родини. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, вказаним будинком [PERSON] разом з родиною відкрито володів та користувався до дня своєї смерті, не здійснивши реєстрацію права власності відповідно до вимог законодавства України. Відповідно до свідоцтва про смерть, серії1-КГ №059788, встановлено, що [PERSON] помер 03.11.2007 року. [PERSON], звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилається на те, що вона з народження проживає у вказаному будинку та відкрито ним володіє на протязі 24 років, та вважає себе повноцінним власником цього будинку. Оскільки на даний час користується будинком понад 10 років вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст.. 344 ЦК України. Щодо такого обґрунтування позивачем свого позову, суд вважає необхідним вказати наступне. Так, стаття 344 ЦК України, вказує, що \~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно\~Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі так званого задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає, і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є:1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності необхідним є факт державної реєстрації. \~ \~ \~ Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності не достатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків\~\~ безтитульного володіння чужим майном. В судовому засіданні позивачем та її представником не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивачки. Так позивачем не додано документів що підтверджували б її доводи, щодо добросовісного набуття нею права на цей будинок, добросовісного відкритого володіння цим майном. Натомість позивач вказує, що саме її батько сплативши кошти колгоспу за відповідним рішенням отримав право щодо укладання та реєстрації права власності на цей будинок, що спростовує доводи позивача щодо добросовісності набуття права на житловий будинок. З наданих позивачем документів, зокрема довідки №675 від 11.12.2017 року вбачається що згідно по господарської книги особовий рахунок даного домогосподарства відкрито було на [PERSON] Позивачем суду не надано доказів - квитанції про сплату комунальних послуг, договори про водо, газо, електро постачання, тощо, що підтверджували б відкритість її володіння цим будинком. Також сумнівним є факт тривалості володіння [PERSON] спірним житловим будинком, оскільки нею також не надано доказів щодо підтвердження протилежного - довідки з сільської ради про місце фактичного проживання, місце реєстрації. При цьому позивач як і своєму позові так і в ході судового розгляду справи вказувала, що право власності на даний будинок не було зареєстровано ні за її батьком ні за нею, що у свою чергу свідчить про те, що фактично первісне право власності на нерухоме майно зареєстровано не було. Вказані обставини, як окремо так і у своїй сукупності свідчать про відсутність добросовісності заволодіння майном, що суперечить положенням ст.. 344 ЦК України. Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком з 1993 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України. За правилами\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивачка та її представник не довели тих обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, що є їх обовязком відповідно до засад змагальності процесу за\~ст.. 10 ЦПК України. При цьому судом створено всі умови для змагального процесу, розяснено представнику позивачки його права та обовязки, вказано на необхідність подання додаткових доказів, залучено до участі у справі інших осіб, зясовано коло спадкоємців [PERSON]. Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітленої у постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирiшеннi спорiв, повязаних iз набуттям права власностi за набувальною давнiстю, суди повиннi враховувати, зокрема, таке: володiння є добросовiсним, якщо особа при заволодiннi чужим майном не знала i не могла знати про вiдсутнiсть у неї пiдстав для набуття права власностi; володiння визнається вiдкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володiннi. Вжиття звичайних заходiв щодо забезпечення охорони майна не свiдчить про приховування цього майна; володiння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давностi.\~ Як вбачається з матеріалів справи, жодних правових підстав, які б давали можливість захистити право позивача нею не наведено. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість\~\~та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам\~ст. 57-59 ЦПК України.

Outcome: dismissed