Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Лесі Українки, 93, с. Велика Рублівка Котелевського району Полтавської області, та про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,42 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Велика Рублівка Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті матері [PERSON] вона є спадкоємцем за заповітом спадкового майна, що складається з житлового будинку і земельної ділянки. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку, оскільки не подано нотаріусу документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, а також не надано витяг із Державного земельного кадастру на земельну ділянку. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 43-46). Позивачка подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 47). Відповідач Великорублівська сільська рада Котелевського району Полтавської області 23.10.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить справу розглядати без участі представника сільської ради (а.с. 37). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 07.02.2005 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1КЕ №023510, видане 19.12.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Котелевського районного управління юстиції Полтавської області (а.с. 13). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Лесі Українки, 93, с. Велика Рублівка Котелевського району Полтавської області; та на земельну ділянку загальною площею 0,42 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована в с. Велика Рублівка Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 10.07.2018 року №845, домоволодіння в с. Велика Рублівка по вул. Лесі Українки, 93, згідно погосподарської книги №8, особовий рахунок №607, на 01.07.1990 року відноситься до колгоспного двору, членами якого є [PERSON] (а.с. 18). Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ №000643, виданого 04.11.1997 року Великорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №59 (а.с. 15). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 10.07.2018 року за №843, [PERSON], яка померла 07.02.2005 року, мешкала та була зареєстрована за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини за вказаною адресою [PERSON] постійно проживала одна (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з заповітом, посвідченого секретарем виконавчого комітету Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області [PERSON] 06.04.2001 року за реєстраційним №53, [PERSON], мешканка с. Велика Рублівка Котелевського району Полтавської області, все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2018 року, справа №554/559/18, встановлено факт родинних відносин, а саме те, що померла 07.02.2005 року [PERSON] є матірю [PERSON], остання є її донькою (а.с. 12). В провадженні Котелевської державної нотаріальної контори перебуває спадкова справа №167/2005 щодо майна [PERSON], яка померла 07.02.2005 року. В матеріалах справи знаходиться заява від імені [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом. Від інших осіб заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило. Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку, оскільки не подано нотаріусу документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, а також не надано витяг із Державного земельного кадастру на земельну ділянку (а.с. 16) Відповідно до довідки приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 12.09.2018 року №9347, у відповідності до матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: вул. Лесі Українки, 93, с. Велика Рублівка Котелевського району Полтавської області, не проводилася (а.с. 27). Згідно з ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням належності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом ЦК УРСР 1963 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, виникнення права власності на житлові будинки у сільському населеному пункті не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ №000643 від 04.11.1997 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved