Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій вказує, що проживає у будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі договору дарування. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, була приватизована нею після набуття у власність будинку. Посилаючись на ті обставини, що власник суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS], [PERSON] , встановила навколо свого подвір'я паркан та при цьому порушила межу між вказаними земельними ділянками, [PERSON] звернулася до суду із відповідною позовною заявою про усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, шляхом придбання паркану із належної позивачці земельної ділянки для забезпечення вільного та безперешкодного доступу до задньої стіни сараю. В судовому засіданні позивачка та її представник у повному обсязі підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. При цьому позивачка пояснила, що після придбання у 2003 році будинку, виявила намір приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок. Приватизація землі відбувалася у 2007 році будинку. На час проведення приватизації і проведення замірів спеціаліст БТІ вказав ті розміри, які виявив на місцевості. Паркан, який розмежовував їх земельні ділянки був встановлений попереднім власником і нею не мінявся. Вподальшому позивачка змінила свої покази та вказала, що паркан був замінений відповідачкою по справі, проте коли саме, вказати не змогла та вказала, що за законом відстань від належного їй сараю до паркану повинна становити 1 м., а не 41 см та 45 см., як визначено у Державному акті на землю. При цьому позивачка вказала, що знала про відповідні порушення з часу приватизації земельної ділянки, але не зверталася до відповідачки з відповідними вимогами, оскільки вважала, що остання може мирним шляхом вити ці непорозуміння, хоча вона викопала кущі, які росли на межі біля сараю та здійснює виливання відходів з господарства під її сарай. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, зважаючи на недоведеність позивачем порушень з боку їх довірителя При цьому пояснили, що [PERSON] після придбання будинку у 2004 році ніяких парканів не встановлювала і їх заміну не здійснювала. Паркан по даний час знаходиться на тій же межі, як і на час придбання, але з урахуванням часу його встановлення похилився на сторону позивачки. Загородження, про які вказує позивачка встановлені з її сторони двору, а тому вона сама має можливість їх прибрати, щоб мати доступ до сараю. При цьому також подали письмову заяву про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення та дослідивши надані сторонами докази по справі суд приходить до наступного висновку: Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справах» визначає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. В судовому засіданні було достовірно встановлено, що позивачка є власником будинку за адресою м.Прилуки, в'їзд Андріївський, 5 на підставі договору дарування житлового будинку від 13.05.2003 року, що вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та договору дарування (а.с. 6,7). Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок належить позивачці на праві приватної власності відповідно до рішення 24 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 29 травня 2007 року, що вбачається із Державного акту на право на земельну ділянку від 04.03.2008 року ( а.с.5). Відповідачка є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що вбачається із договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 грудня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок належить позивачці на праві приватної власності відповідно до рішення 24 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 29 травня 2007 року, що вбачається із Державного акту на право на земельну ділянку від 12.04.2008 року ( а.с.32). Згідно зі статтею 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю у спосіб, визначений указаною статтею та із застосуванням інших передбачених законом способів. За клопотанням позивачки було призначено та проведено експертизу, відповідно до висновку якої вбачається, що за сараєм Б-1, який належить [PERSON] , на місці розташування межі огорожа відсутня. День та час встановлення огорожі, яка на час огляду заходиться на суміжній земельній ділянці між спірними земельними ділянками експерту встановити не вдалося у зв'язку зі зміною власників вказаних домоволодінь та встановлення їх колишніми власниками, а наявність спору - між новими власниками земельних ділянок. Експерт [PERSON] , вказані у висновку обставини, підтвердив у судовому засіданні, вказавши при цьому, що сторонам спочатку необхідно відновити межу, оскільки така за сараєм позивачки відсутня. Паркан до сараю встановлений досить давно та похилився на сторону двору позивачки. При проведенні замірів, зважаючи на відсутність межі, фактично виявлено, що земельна ділянка [PERSON] за рахунок викривлення до кутів сараю зменшилася на 2.9 кв.м., а земельна ділянка [PERSON] на вказану площу збільшилася, і саме на такий розмір вони не відповідають даним, які містяться у Державних актах сторін. Щодо виділення позивачці 1 м по всій довжині сараю, як вона вказує, буде перевищувати площу земельної ділянки, яка їй має належати за Державним актом, а саме по 1 куту сараю така відстань має становити 41 см, а по 2 куту - 45 см. Відомості, зазначені експертом у своєму висновку та дані ним пояснення в судовому засіданні фактично підтверджують пояснення сторони відповідача щодо встановлення паркану попередніми власниками вказаних земельних ділянок, та спростовують змінення показів позивачки про встановлення паркану відповідачкою у 2017 році. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що після набуття права власності на земельні ділянки сторони не вчиняли жодних дій по відновленню межових знаків та паркану по межам земельної ділянки згідно державних актів, що підтвердили в судовому засіданні як позивачка, так і представники відповідачки. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦУ України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Вказуючи на наявність відповідних порушень, позивачка вказала, що знала про існування таких з часу приватизації своєї земельної ділянки, але за захистом свого порушеного права не зверталася та не змогла навести будь-яких доказів поважності пропуску строку звернення до суду за захистом свого порушеного права в межах строків позовної давності. Враховуючи наведені вище обставини та наявність відповідної письмової заяви відповідача , суд вважає за доцільне відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних На підставі ст.ст.16, 256, 257, 261, 267 ЦК, ст.152 ЗК України,

Outcome: dismissed