Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в якому, посилаючись на той факт, що вона, як спадкоємець першої черги, після смерті своєї матері - [PERSON], звернулася до Приватного нотаріуса Казанківського районного Нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. про прийняття спадщини, та їй стало відомо, що 01.06.2007 року її матір склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] Посилаючись на невідповідність вказаного заповіту реальному волевиявленню заповідачки - [PERSON], позивач просила суд: - визнати недійсним заповіт, складений 01 червня 2007 року [PERSON], [INFO] та посвідчений Приватним нотаріусом Казанківського районного Нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. за реєстровим № 1177. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON], є сином заповідачки, після виходу на пенсію почав проживати разом із нею, під час чого, ображав та принижував її, наносив їй побої та неодноразово вимагав від неї скласти заповіт на його ім'я. Як наслідок, заповідачка склала заповіт на ім'я відповідача під впливом насильства та погроз від останнього, що суперечило її волевиявленню. [INFO], відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння вчинив чергову сварку із заповідачкою в ході якої, наніс їй численні удари палицею в область голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, що призвело до отримання заповідачкою тілесних ушкоджень середнього ступеню важкості та від отриманих травм вона померла. Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 04.03.2016 року, відповідач був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та йому було призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік. 21.08.2017 року від відповідача надійшли до суду заперечення проти позову, де, посилаючись на недоведеність позивачем фактів та не надання доказів щодо зловживання ним спиртних напоїв, неприязливих стосунків із покійною матір'ю та примушування своєї матері до складання заповіту просив в задоволенні позову відмовити. Також, відповідач зазначив, що згідно висновку експертизи проведеної в ході кримінального провадження, було встановлено, що його мати померла внаслідок ішемічної хвороби серця, а не від його побоїв. Ухвалами суду від 18.09.2017 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - [PERSON], а також витребувано копію спадкової справи № 8/2016, копію кримінальної справи № 478/2053/15-к та викликано свідків. В судове засідання, призначене на 02 липня 2018 року сторони не прибули, про дату час та місце судового засідання були повідомленні належним чином. Згідно поданої заяви представником позивача від 28.05.2018 року, представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, розгляд справи просив провести без присутності за відсутності позивача та її представника. Згідно поданої заяви від 02 липня 2018 року, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив провести розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки в суд, не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися до зали судового засідання. Під час розгляду справи в суді, судом було роз'яснено учасникам процесу право заявити клопотання про призначення експертизи для визначення психічного стану [PERSON] на момент складання нею заповіту у зв'язку з чим в судовому засіданні 12 березня 2018 року було оголошено перерву. Будь - яких клопотань сторонами заявлено не було. Розглянувши матеріали справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, спадкової справи № 8/2016, цивільної справи № 2-332/2009 року, матеріали кримінального провадження № 478/2053/15-к, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У ст.1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом визначено ч.2 ст.1223 ЦК України, де, спадкування за законом має місце лише в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. В розумінні ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема, ч.3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ЦК України). Згідно з п. 21 постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. За змістом ст.ст.77-78, ч.ч.3-4 ст. 2, 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із ст.81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Оцінюючи наданні учасниками справи докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як підставу своїх позовних вимог. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 27.06.1949 року позивач є донькою [PERSON] та [PERSON] Згідно із свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 26.01.1977 року позивач, у зв'язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 05.08.1953 року відповідач є сином [PERSON] та [PERSON] [INFO], [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво [NUMBER] від 21.10.2015 року. Як вбачається із заповіту, складеного 01.06.2007 року, [PERSON] заповіла своєму синові - [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, в тому числі, яке буде належати їй, і на яке, вона за законом матиме право. З вироку Казанківського районного суду Миколаївської області від 04.03.2016 року у справі № 478/2053/15-к провадження № 1-кп/478/10/2016 вбачається, що відповідача [PERSON] було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження) і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік з відбуванням покарання у кримінально - виконавчій установі. Згідно з висновком вказаного судового рішення та висновку експерта від 20.10.2015 року № 143, який міститься в матеріалах кримінального провадження вбачається, що причина смерті [PERSON] є серцево - судинна недостатність на ґрунті ішемічної хвороби серця. Таким чином, посилання позивача про причино - наслідковий зв'язок між діями відповідача, які виражались в нанесенні тілесних ушкоджень своїй матері - заповідачці із смертю останньої спростовано матеріалами цивільної справи та матеріалами кримінального провадження, в яких міститься вказаний висновок експерта. Під час судового розгляду справи, позивачем також не було доведено факту примушування відповідачем заповідачку до складання заповіту на його ім'я, зокрема, допитані в судовому засіданні свідки надали наступні покази. Свідок [PERSON], яка є рідною сестрою померлої [PERSON] повідомила суд, що відповідач [PERSON] у 2014 році почав проживати із [PERSON], яку постійно ображав та бив. Зі слів покійної [PERSON] свідок знає, що її син [PERSON] возив її до смт. Казанка, давав підписувати якісь документи. Це було приблизно в 2007 році. Також [PERSON] розповідала їй, що син хотів отримати від неї землю, хотів, аби мати переписала її на його дружину. Вказані обставини на думку свідка [PERSON] дають підстави вважати їй, що [PERSON] своїми діями та вчинками відносно матері [PERSON] змусив її скласти заповіт та заповісти собі земельну ділянку. Свідок [PERSON], яка проживала по сусідству із [PERSON] повідомила суд, що [PERSON] почав проживати із матір'ю приблизно з 2014-2015 року. З моменту, коли він почав проживати із матір'ю, [PERSON] скаржилась їй на сина, скаржилась на стан свого здоров'я. Покійна розповідала, що її син [PERSON] возив її у 2007 році в смт. Казанка, де вона підписувала якісь документи. Свідок [PERSON] повідомила суд, що покійна [PERSON] розповідала їй, що її син возив її в смт. Казанка для підпису певних документів для суду. Про це, вона повідомила позивача по телефону. Відповідач ображав [PERSON] та бив її. Свідок [PERSON], який є чоловіком позивача, повідомив суд, що від дружини дізнався про те, що покійна [PERSON] їздить до суду в смт. Казанка. Він дізнався, що покійна судиться із його дружиною - [PERSON] за те, щоб після смерті її батька, належне йому майно залишилось [PERSON] На думку свідка, це було ініційовано [PERSON] Оцінюючи наведені покази свідків в їх сукупності, суд звертає увагу, що надані покази зводяться до негативної характеристики особи відповідача по відношенню до своєї матері та батька та ґрунтуються на суб'єктивній думці кожного свідка. Проте, наведені покази не можуть бути доказом в обґрунтування позовних вимог оскільки не доводять обставин, які свідчать про примушування відповідачем своєї матері до складання заповіту. Крім того, суд враховує, що на день складання [PERSON] заповіту, її син [PERSON] проживав окремо від неї, в той час, як кожним свідком повідомлено, що негативне відношення відповідача до своєї матері почалось з 2014 року, тобто з моменту, коли відповідач почав проживати з [PERSON] спільно, почав зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки з матір'ю, ображати її та завдавати побоїв останній. Оцінюючи покази свідків в частині того, що [PERSON] приїздила в смт. Казанка, де підписувала якісь документи, судом встановлено, що [INFO] помер чоловік [PERSON] у зв'язку із чим 03.06.2008 року, покійна звернулась до Казанківської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини за законом, потім 16.06.2008 року в присутності державного нотаріуса відкликала свою відмову від спадщини та цією ж датою відмовилась від спадщини на користь свого сина - [PERSON] Потім, в 2009 році [PERSON] звернулась до Казанківського районного суду Миколаївської області із позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування (справа № 2-332/2009 року) через перешкоди в прийнятті спадщини. Наведені обставини встановлено судом із дослідженої в судовому засіданні цивільної справи № 2-332/2009 року. Встановлені обставини збігаються із показами свідка [PERSON], який повідомив суд про наявність судового спору у вказаному періоді. У зв'язку із встановленими обставинами в ході судового розгляду даної цивільної справи, суд зазначає наступне. За змістом ст.12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст.1247,1248 ЦК України. Так, згідно ч.2 ст.1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Як вбачається із з матеріалів справи та спадкової справи, заповіт був складений за допомогою технічних засобів, особисто прочитаний вголос та підписаний заповідачкою в присутності нотаріуса, який після цього посвідчив та зареєстрував заповіт за № 1177. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Проте, в ході розгляду справи стороною позивача не надано належних та переконливих доказів, які б свідчили про невідповідність складеного заповіту волевиявленню заповідачки та наявність законних підстав для визнання заповіту недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим, в його задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується ст.141 ЦПК України, де визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи ту обставину, що сторонами не надано суду розрахунку або розміру витрат понесених ними при розгляді справи, а також відсутність заяв сторін щодо їх надання після ухвалення судового рішення, суд вважає, що такі витрати слід віднести на їх рахунок. Витрати позивача на сплату судового збору слід віднести на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed