Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказу в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Чігріна Д.Б. від 07 жовтня 2014 року № 715-к «Про оголошення догани [PERSON]»., наказу в.о. голови правління Чігріна Д.Б. від 03 жовтня 2014 року про її звільнення; поновлення її на роботі на посаді менеджера зовнішньоекономічної діяльності відділу ЗЕД управління ЗЕД департаменту закупівель та ЗЕД у ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 03 жовтня 2014 року; стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 03 жовтня 2014 року по день винесення рішення у справі, середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 03.10.2014 року по день винесення рішення, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з 03.10.2014 року по 17.10.2014 року у розмірі 2 286 грн. 67 коп., стягнення коштів на оплату листка непрацездатності у період з 08.10.2014 року по 17.10.2014 року та стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. Вимоги мотивує тим, що на підприємстві відповідача працювала з 16.08.2012 року на різних посадах, останній раз її було переведено на посаду менеджера зовнішньоекономічної діяльності відділу ЗЕД управління ЗЕД департаменту закупівель та ЗЕД ПАТ «ДПЗКУ». Також вона заочно навчається на другому курсі економічного факультету Національного університету біоресурсів і природокористування України. 25 вересня 2014 року вона подала до відділу кадрів заяву на отримання додаткової відпустки у зв'язку з навчанням згідно довідки-виклику на період проведення екзаменаційної сесії з 29.09.2014 року по 13.10.2014 року, яку завізували всі керівники її департаменту. Однак, її заява залишилася без будь-якого реагування з боку вищого керівництва. Через це вона була вимушена 29.09.2014 року вийти на роботу. 30.09.2014 року також була на роботі, тоді ж її заяву на сесію повернули, Чігрін Д.Б. без будь-яких пояснень відмовився підписувати заяву. На неї неодноразово протягом всього часу керівник адміністративного департаменту [PERSON] здійснював тиск з вимогою написати заяву на звільнення за власним бажанням, а в разі відмови погрожували звільненням за статтею. Впродовж 30.09.-07.10.2014 року її керівник [PERSON] приносив їй письмові завдання, які вона мала виконати та прозвітувати у письмовому виді у визначений керівником строк, що вона виконувала. 03.10.2014 року керівник відділу [PERSON] написав доповідну записку про те, що вона 03.10.2014 року неодноразово без його відома та дозволу залишала своє робоче місце та знаходилася за межами будівлі корпорації. З доповідною запискою її ознайомили 06.10.2014 року на яку вона написала пояснювальну записку, що в робочий час вона знаходилася на своєму робочому місці, що підтверджується системою електронних карток-перепусток або камерою відео спостереження, за межі будівлі виходила лише в обідню перерву, що не є порушенням трудового розпорядку. 06.10.2014 року вона повторно подавала заяву про надання відпустки на період навчання та відповідну довідку про це. В цей же день вона перебувала на роботі та намагалася потрапити до керівника Чігріна Д.Б. У вівторок 07.10.2014 року від начальника свого відділу вона отримала о 15 год. письмове доручення, яке мала виконати і доповісти до 15.30 год. цього ж дня; завдання вона виконала, про що письмово доповіла керівнику. В кінці робочого дня її керівник попросив затриматися після роботи та надати пояснювальну записку на його доповідну від 07.10.2014 року у якій він доводив до відома в.о. голови правління Чігріна Д.Б. про те, що вона неякісно та не в повному обсязі виконала поставлені їй завдання щодо страхового випадку. На доповідну вона написала пояснювальну записку, яку, як і першу, також продублювала та направила на електронну пошту відділу кадрів та заступника голови правління. Через декілька хвилин 07.10.2014 року її ознайомили з наказом № 715-к від 07.10.2014 року про оголошення їй догани у зв'язку з відсутністю на робочому місці без відома і дозволу керівника у робочий час 03.10.2014 року та за бездіяльність упродовж робочого дня. На наступний день на фоні нервових зривів вона захворіла та з 08.10.2014 року по 17.10.2014 року перебувала на лікарняному, про що вранці 08.10.2014 року попередила керівництво корпорації та відділ кадрів. На роботу приїхала 20.10.2014 року о 9.00 год., однак охорона до будівлі корпорації її не впустила, аргументувавши це наказом керівництва, надали роздруківку її фото з написом «із будівлі не випускати» виправленим на «в будівлю не впускати. Звільнена». Охоронці повідомили, що це фото висіло на вході до будівлі вже десять днів. 21.10.2014 року їй надійшов лист з повідомленням про її звільнення 03 жовтня 2014 року із займаної посади у зв'язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України та з проханням забрати трудову книжку, при цьому наказу про її звільнення у листі не було. Відповідач не зазначив усіх обставин звільнення, не встановив та не зазначив чи мав місце факт відсутності її на роботі більше трьох годин протягом робочого дня та у який саме проміжок часу, будь-яких актів про відсутність на робочому місці відповідачем не склалися та її з цим ознайомлено не було. Також, якщо уявити, що це мало місце, у неї не з'ясовано поважності причин відсутності. Оскільки вона 6 та 7 жовтня 2014 року була на роботі та виконувала доручені завдання, проте ще 03 жовтня була звільнена, про що її не повідомили та з наказом не ознайомили, тому не зрозуміло яким чином їй оголосили догану від 07 жовтня 2014 року. У зв'язку з цим її було незаконно звільнено «заднім числом». Вона є членом профспілки, проте її ніхто не запрошував на засідання профспілки та чи було надано згоду профспілки на її звільнення їй не відомо. Головою профспілкової організації ПАТ «ДПЗКУ» являється керівник департаменту по роботі з персоналом [PERSON], який примушував її звільнитися «за власним бажанням», тому вона, розуміючи, що її права не будуть захищені, зверталася за допомогою до вищих профспілкових органів. Протиправними діями відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, яка проявилася у неможливості забезпечити нормальні умови для життя та позбавленні коштів на існування під час її навчання, у здійсненні на неї морального тиску з боку посадових осіб корпорації. Через тривалі нервові переживання, безсоння, у неї знизився імунітет, почалися розлади зі здоров'ям, також факт оприлюднення її фото з вказівками не впускати у приміщення через звільнення, яке висіло на вході до будівлі корпорації, призвело до моральних страждань, оскільки всі її співробітники змінили своє ставлення до неї, почали насміхатися, вважали її безвідповідальною особою, при цьому вона не могла виправдати себе та будь-що пояснити, оскільки вхід до приміщення їй було заборонено. Заподіяну їй моральну шкоду оцінює у розмірі 20 000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (надалі по тексту - ПАТ «ДПЗКУ») Цапенко Б.В. просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях, посилаючись на безпідставність вимог, також просив застосувати строк позовної давності, вказав, що позивачка пропустила місячний термін звернення до суду. Відповідач виконуючий обов'язки голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Чігрін Д.Б. та представники третіх осіб Міністерства аграрної політики та продовольства України, Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином про причини неявки відповідача та представників третіх осіб суд повідомлено не було. Третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці у місті Києві суду надала заяву з проханням розглянути справу без участі їхнього представника (а.с. 55). Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Наказом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 03.10.2014 року № 704-к [PERSON] була звільнена з роботи з 03 жовтня 2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) де займала посаду менеджера зовнішньоекономічної діяльності відділу зовнішньоекономічної діяльності управління зовнішньоекономічної діяльності департаменту закупівель та зовнішньоекономічної діяльності (а.с. 73). Наказ виданий на підставі складених Акту про відсутність [PERSON] на робочому місці від 30.09.2014 року, Акту про відмову від надання письмового пояснення від 01.10.2014 року та листа первинної профспілкової організації ПАТ «ДПЗКУ» про звільнення [PERSON] за прогул від 01.10.2014 року (а.с. 73-77). В акті «Про відсутність [PERSON] на робочому місці» від 30.09.2014 року зазначено про те, що позивачка 30 вересня 2014 року була відсутня на робочому місці з 09.00 до 10.38 та з 11.59 до кінця робочого дня (а.с. 74). У акті від 01.10.2014 року вказано про те, що [PERSON] відмовилася надавати будь-які пояснення стосовно її відсутності на робочому місці 30 вересня 2014 року (а.с. 76). Також представником відповідача надано акт від 03.10.2014 року у якому зазначено, що [PERSON] 03.10.2014 року відмовилася під підпис ознайомитися з наказом від 03.10.2014 року про її звільнення та отримати трудову книжку (а.с. 75). Відповідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За нормою ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішенням профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 02.10.2014 року, відповідно протоколу № 24, [PERSON] не надано згоди на її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) за результатами розгляду документів та відповідно подання заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» (а.с. 78). Позивачкою заперечується факт відсутності її на робочому місці 30 вересня 2014 року, як зазначено у відповідному вищевказаному акті, при цьому [PERSON] пояснила суду, що вона 30.09.2014 року та в подальшому всі робочі дні по 07.10.2014 року включно у робочий час постійно заходилася у своєму робочому кабінеті, при цьому належним чином виконувала всі доручені їй керівником завдання. З доповідною запискою її керівника [PERSON] від 03.10.2014 року про відсутність на робочому місці її ознайомили 06.10.2014 року, на що вона писала пояснювальну записку від 06.10.2014 року в спростування цих обставин та пропозицією переглянути електронну систему реєстру відвідування за картками-перепустками, в подальшому ще писала письмові пояснення від 07.10.2014 року на доповідну записку складену начальником відділу ЗЕД [PERSON] від 07.10.2014 року з приводу неякісного та неналежного виконання нею наданого керівником доручення. Суд приймає до уваги вказані пояснення позивачки про те, що 30.09.2014 року вона у робочий час не залишала своє робоче місце та в подальшому у наступні дні по 07.10.2014 року з'являлася на роботу де виконувала свої трудові обов'язки, оскільки дані обставини підтверджені показами свідка. Так, допитаний судом свідок [PERSON] суду пояснив, що він був керівником [PERSON], позивачка 30.09.2014 року безвідлучно була присутня на робочому місці та жодного разу не було випадків коли б [PERSON] прогулювала чи була відсутня на роботі, також позивачка працювала після 30.09.2014 року; 6 та 7 жовтня 2014 року він давав Крістіні письмові доручення з приводу страхової компанії, які позивачка виконувала належним чином, потім захворіла та знаходилася на лікарняному. Він працював у одному кабінеті з [PERSON] та іншими співробітниками їхнього відділу, на роботі постійно безвідлучно працювали з 9.00 до 18.00, прогулів не було. Доповідні записки на позивачку, які наявні у матеріалах справи, писав він, його примушували це робити, оскільки погрожували звільненням, однак фактично в дійсності [PERSON] трудову дисципліну не порушувала. З приводу звільнення позивачка також зверталася до Ради Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу. За результатами розгляду цього звернення [PERSON] було повідомлено листом від 27.10.2014 року за № 40 про те, що за результатами проведеної документальної перевірки ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» були виявлені факти порушення трудового законодавства України та рекомендовано позивачці звернутися до суду з метою оскарження рішення адміністрації відповідача щодо звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення на робочому місці (а.с. 20). За викладених обставин суд критично відноситься до вищевказаних актів про відсутність [PERSON] на робочому місці від 30.09.2014 року та про відмову від надання письмового пояснення від 01.10.2014 року, на підставі яких було винесено спірний наказ, та вважає, що наказ ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 03 жовтня 2014 року № 704-к «Про звільнення [PERSON]» слід визнати незаконним. Заперечення представника відповідача ПАТ «ДПЗКУ» з посиланням на те, що позивачкою пропущено визначений законом місячний строк звернення до суду, оскільки про звільнення остання дізналася 21.10.2014 року, суд до уваги прийняти не може, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на адресу позивачки надсилала лист від 03.10.2014 року з повідомленням про її звільнення 03 жовтня 2014 року з проханням з'явитися для отримання трудової книжки, який, з пояснень позивачки, остання отримала 21.10.014 року (а.с. 19). При цьому у листі не вказано про те, що разом з повідомленням про звільнення [PERSON] надсилався наказ про звільнення. З приводу ознайомлення позивачки зі спірним наказом про звільнення докази у матеріалах справи відсутні. [PERSON] також не отримувала трудову книжку. У зв'язку з чим строк звернення до суду у частині вимог щодо оскарження звільнення позивачкою не пропущено. За наведених обставин позивачку слід поновити на посаді менеджера зовнішньоекономічної діяльності відділу зовнішньоекономічної діяльності управління зовнішньоекономічної діяльності департаменту закупівель та зовнішньоекономічної діяльності з 03 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно довідки ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 15.04.2015 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить у розмірі 231 грн. 64 коп., що не заперечувалось позивачкою (а.с. 109). Отже, з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.10.2014 року по 08.07.2015 рік (за 189 робочих днів) у розмірі 43 779 грн. 96 коп. (231,64 грн. х 189 роб. дні). Також позивачка просить визнати незаконним наказ відповідача від 07.10.2014 року № 715-к про оголошення їй догани (а.с. 17). При цьому представником відповідача ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» заперечуються обставини видачі цього наказу, на підтвердження чого надано наказ за вказаними № 715-к та датою від 07.10.2014 року, який виданий відносно іншої особи («Про зміну прізвища [PERSON].» - а.с. 79). З урахуванням того, що позивачкою надано копію спірного наказу щодо оголошення догани, яка належним чином не засвідчена, суд не може прийняти до уваги даний письмовий доказ, у зв'язку з чим вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 07.10.2014 року № 715-к «Про оголошення догани [PERSON]» задоволенню не підлягають. Позивачкою також не надано належних та допустимих доказів щодо дати пред'явлення на оплату лікарняного листа на підтвердження вимог у частині стягнення з відповідача коштів за листком непрацездатності за період з 08.10.2014 року по 17.10.2014 року, до того ж, як пояснила сама позивачка, якісь документи їй з підприємства повертали, проте вона не може згадати чи був серед них оригінал лікарняного листа щодо якого заявлені вимоги. З урахуванням того, що наказ про звільнення [PERSON] було видано незаконно та позивачка підлягає поновленню на роботі з дня звільнення, суд вважає, що вимоги у частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та за затримку видачі трудової книжки задоволенню не підлягають, оскільки трудові права [PERSON] поновлені шляхом стягнення з ПАТ «ДПЗКУ» на користь позивачки середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно вимог ст. 235 КЗпП України. Через неправомірні дії відповідача позивачка зазнала моральних переживань, оскільки була звільнена з роботи, не мала доходів, що спричинило негативні зміни та порушення її сталих життєвих зв'язків, неотримання коштів призвело до додаткових зусиль для організації її життя, крім того, витрачала свій час на написання позовної заяви, звернення до суду, чим втратила душевний спокій. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоді та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000 грн. З ПАТ «ДПЗКУ», згідно ст. 88 ЦПК України, також необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 681 грн. 40 коп. Відповідно п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивачки у розмірі 2 895,46 грн. підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial