Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області, про виділення частки у спільній сумісній власності та визнання за нею права власності в рахунок погашення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги позивач зазначає, що їй та відповідачу на праві спільної сумісної приватної власності належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується Державним актом на право власності на земельні ділянку серії [NUMBER] від 14.12.2009 року, оскільки така була набута у власність під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/4139/16-ц шлюб між сторона розірвано, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 23.02.2009 року. Вказала, що відповідач у добровільному порядку сплачувати аліменти не бажає, про що свідчить розрахунок заборгованості по аліментам №12-992/17 від 01.12.2017 року, згідно з яким заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 01.09.2017 року становить 73506,02 гривень. У зв'язку з викладеним просить виділити у спільній сумісній власності на земельну ділянку ? частку [PERSON] та визнати за нею виділену частку відповідача у рахунок погашення заборгованості аліментів згідно виконавчого листа №308/4139/16-ц від 24.06.2016 року, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у розмірі 70000 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Крім того, подала розрахунок заборгованості по аліментам №12-51642085/18 від 17.07.2018 року, згідно з яким заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 01.07.2018 року становить 78406,02 гривень. Відповідач не скористався правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду не надходило. Представник Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується Державним актом на право власності на земельні ділянку серії [NUMBER] від 14.12.2009 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20.07.2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти які належать їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 та 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами статті 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, суд приходить до переконання, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Доказів того, що воно придбане за особисті кошти позивача чи відповідача, набуто на підставі договору дарування або в порядку спадкування суду не надано. Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка надана у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, проведеного ТОВ «Байт», вартість ? частини земельної ділянки становить 70000 гривень. Як встановлено з розрахунку заборгованості по аліментам №12-51642085/18 від 17.07.2018 року, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.07.2018 року становить 78406,02 грн. Відповідно до ст.190 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду» батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації (ст. 190 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Свобода договору є однією з загальних засад цивільного законодавства. Виходячи з наведеного, суд вважає, що припинення права власності відповідача на ? частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], з припиненням права на аліменти для дитини можливо тільки за наявності вільного волевиявлення відповідача. Крім того, порядок стягнення аліментів встановлено Законом України «Про виконавче провадження», згідно з яким передбачено звернення стягнення на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1,5,6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Згідно з ч.1 ст.443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Відповідно до вимог ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема принцип диспозитивності, який відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст. 5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище вбачається, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту, ніж той, який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Таким чином, оскільки такий спосіб захисту, з яким позивач звернулася до суду не передбачений цивільно-процесуальним законодавством, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed