Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON]. Останнім місцем проживання [PERSON] та місцем відкриття спадщини є смт Петрівка Іванівського району Одеської області. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами , розташованого в [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,13 га. Земельна ділянка не приватизована, належить до земель Петрівської селищної ради, договір оренди не посвідчувався, державний акт не видавався, прав третіх осіб та сервітутів щодо неї немає, що підтверджується довідкою Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 09.01.2014 року №036. Отримати свідоцтво на право на спадщину за законом позивачка не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок та земельну ділянку. Вказані документи не можуть бути видані після смерті, оскільки відповідно до ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Представник позивачки надала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки на позовних вимогах напролягала. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надала письмову заяву про слухання справи у їх відсутінсть. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON]. Останнім місцем проживання [PERSON] та місцем відкриття спадщини є смт.Петрівка Іванівського району Одеської області. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,13 га. Земельна ділянка не приватизована, належить до земель Петрівської селищної ради, договір оренди не посвідчувався, державний акт не видавався, прав третіх осіб та сервітутів щодо неї немає, що підтверджується довідкою Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 09.01.2014 року №036. Отримати свідоцтво на право на спадщину за законом позивачка не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок та земельну ділянку. Вказані документи не можуть бути видані після смерті, оскільки відповідно до ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. [PERSON] проживав у вказаному будинку, але не встиг за життя оформити право власності на будинок, про що свідчить технічний паспорт на даний будинок. Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом на вищевказане майно, що підтверджується свідоцтвом про народження, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та рішенням Іванівського районного суду від 09 жовтня 2013 року про становлення факту родинних відносин. Позивачка фактично прийняла спадщину , але не оформив право власності на житловий будинок в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про нотаріат», п.п. 4.15., 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Правовстановлюючий документ на житловий будинок, право власності на будинок згідно якого зареєстровано належним чином [PERSON] за життя не було отримане, отримати на ім'я померлого правовстановлюючі документи на будинок є неможливим, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, та оформлення будь-яких документів на померлу особу є незаконним. Оскільки у власність спадкоємця може перейти лише майно, яке належало спадкодавцю на праві власності, у разі смерті власника нерухоме майно, правовстановлюючі документи на яке відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та спадкоємцям повинно вирішуватися у судовому порядку. Житловий будинок, що входить у склад спадщини, станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним на той час законодавством (ст. 120 ЦК УРСР). Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У зв'язку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речовий прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мін'юсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що останній не був власником даного житлового будинку. Таким чином, з метою реалізації своїх спадкових прав позивачка звернулася з даним позовом до суду через неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Судом досліджено документи , які свідчать про те , що померлий володів вказаним житловим будинком, але за життя не встиг оформити право власності на будинок . Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач , обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON] до Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Outcome: approved