Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Позов обґрунтований тим, що 04.09.2013 року та 20.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені нотаріально посвідчені попередні договори, відповідно до яких сторони зобов'язувалися 28.02.2014 року укласти договори купівлі-продажу будинку і земельної ділянки. Позивачем був переданий відповідачу забезпечувальний платіж у рахунок виконання договору в сумі 163 600 грн. 20.10.2013 року сторони уклали додатково нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.07.2014 року частково задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення подвійного забезпечувального платежу в сумі 163 600 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу в сумі 5 943 грн. Постановою державного виконавця Тростянецького ВДВС Вінницького МУЮ було порушене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 147/483/14, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області 01.10.2014 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 163 600 грн. У подальшому матеріали виконавчого провадження були передані до Васильківського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області за місцем знаходження майна боржника: м. Васильків. Заходи, вчинені державним виконавцем на примусове виконання рішення суду, позитивного результату не дали. Станом на 13.06.2017 рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.07.2014 року по справі 147/483/14 не виконане. Відповідач тривалий час не виконує грошове зобов'язання на загальну суму 163 600 грн. + 5 493 грн. = 169 093 грн., тим самим надалі порушує права позивача, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Тому [PERSON], відповідно до ч.2 ст. 625 ЦПК України, просила стягнути з [PERSON] кошти за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 02.08.2014 року по 15.06.2017 року включно в сумі 165431,68 грн., з яких 150852,62 грн. - втрат від інфляції, 14579,06 грн. - 3% річних, витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. та судовий збір в сумі 1654,32 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, однак представником позивача надано на адресу суду заяву, в якій вона заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить розглянути праву в її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився. Відповідно до ухвали суду від 04.09.2017 року позивачем було дано оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» за №178(6047) від 22.09.2017 року. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не надіслав. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу за наявними в ній доказами відповідно до ч. 4 ст.169 ЦПК України. Суд відповідно до положень ст. 224 ЦПК України вважає можливим ухвалити в справі заочне рішення за наявними в матеріалах справи доказами, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши позов та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічна норма права закріплена і в ст.3 ЦПК України. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»). Судом встановлено, що 04.09.2013 року та 20.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені нотаріально посвідчені попередні договори, відповідно до яких сторони зобов'язувалися до 01.03.2014 року укласти договори купівлі-продажу будинку і земельної ділянки. Позивачем був переданий відповідачу забезпечувальний платіж у рахунок виконання договору в сумі 163 600 грн. року (а.с.6,7). Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.07.2014 року частково задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення подвійного забезпечувального платежу. Стягнуто з [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 163600,00 грн. та судові витрати. Рішення набрало законної сили 01.08.2014 року (а.с.9-11). Постановою державного виконавця Тростянецького ВДВС Вінницького МУЮ було порушене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №147/483/14, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області 01.10.2014 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 163 600 грн. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 24.04.2015 року боржник [PERSON] був оголошений в розшук. За відомостями, наданими Тростянецьким РВ УМВС України у Вінницькій області та рапорту оперуповноваженого встановлено, що «...боржник [PERSON] знає про борг у сумі 163 600 грн. і що йому необхідно прибути до Тростянецького ВДВС, про що він дізнався від працівників міліції...». Однак, боржник до виконавчої служби не прибув, рішення суду не виконав. У подальшому матеріали виконавчого провадження були передані до Васильківського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області за місцем знаходження майна боржника: м. Васильків. Заходи, вчинені державним виконавцем на примусове виконання рішення суду, позитивного результату не дали. [PERSON] неодноразово направлялися виклики державного виконавця з вимогою з'явитися до виконавця щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим листом. Боржником вимоги були проігноровані. 15.05.2017 року державним виконавцем направлено подання про тимчасове обмеження боржника [PERSON] у праві виїзду за межі України до Васильківського міськрайонного суду Київської області, що підтверджується повідомленням Васильківського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 25.06.2017 року №721/7 (а.с.17). Станом на день звернення до суду, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.07.2014 року по справі 147/483/14 не виконане. Судом встановлено, що сума заборгованості становить 169093,94 грн. За змістом положень ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11 ). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 , від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 . Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Аналогічне положення міститься у постанові Верховного суду України від 19.10.2016 р. у справ і № 6-2129цс16 . Згідно наданого позивачем розрахунку, сума боргу становить 169093,00 грн. Дата початку нарахування - 02.08.2014 року, дата закінчення нарахування - 15.06.2017 року. За таких обставин з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі № 62- 97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» сума інфляційних втрат вираховуються за період з 02.08.2014 року по 15.06.2017 року таким чином: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] /100% - [Сума боргу]. Відповідно 3% річних за період з 02.08.2014 року по 15.06.2017 року вираховується таким чином: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] /100% /365 днів х [Кількість днів]. Таким чином, станом на 15.06.2017 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість за невиконання грошового зобов'язання, яка складається з: 150852,62 грн. - втрати від інфляції; 14579,06 грн. - 3% річних, а разом - 165431,68 грн., що підтверджується розрахунком, наданим позивачем [PERSON] (а.с.3,4). За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Приклад обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації наведено у додатку 1 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] порушив грошове зобов'язання щодо повернення боргу, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, розрахована позивачем сума відповідачем не оспорилась. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розгядом справи. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON] при подачі позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 1654,32 грн. що підтверджується квитанцією від 16.06.2017 р. № 0.0.786331501.1 (а.с.1). Окрім того, позивач просить про стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. Судом встановлено, що з метою своїх порушених прав позивач звернулася за надання їй правової допомоги до адвоката Гуртової Т.І. 17.03.2017 року між сторонами був укладений договір про надання адвокатських послуг 17/03-17. Позивачем на користь адвоката був сплачений гонорар у сумі 3000,00 грн. за представлення інтересів позивача. Згідно з положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 «Про граничний розмір компенсації виплат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення) затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ. Статтею 1 передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Матеріали справи містять відмітки про кількість витраченого часу адвоката Гуртової Т.І. за надання юридичних послуг позивачу. Таким чином, витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. не перевищують граничний розмір витрат на правову допомогу та не суперечит вимогам закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позива судовий збір у розмірі 1654,32 грн. та витрати за надання правової допомоги у розмірі 3000,00 грн.

Outcome: approved