Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], вказуючи на те, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.09.1998 року. На даний час у будинку зареєстровано п'ять чолові, позивачка, її чоловік, онуки та відповідачка, яка перебувала у шлюбі з сином [PERSON], [PERSON]. В 2012 році даний шлюб було розірвано, проте [PERSON] на даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але не проживає. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити, винести заочне рішення по справі, відповідач про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як випливає з матеріалів справи, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.09.1998 року. Відповідно до довідки про склад сімї № 100 від 22.10.2015 року в будинку зареєстровані позивачка, її чоловік онуки та [PERSON], яка перебувала у шлюбі з сином [PERSON], [PERSON]. В 2012 році даний шлюб було розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу від 07.07.2012 року Серія [NUMBER]), проте [PERSON] на даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але не проживає з 2013 року, що підтверджується актом про не проживання від 30.10.2015 року. Конституція України у ст.47 проголошує , що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом. Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Так, вказаний сервітут встановлювався для спільного сімейного проживання та ведення домашнього господарства, проте, так як шлюб між сином позивачки та відповідачкою розірвано, то й відповідно і припинилися обставини, які стали підставою для виникнення сервітуту. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved