Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який діє від імені та в інтересах малолітньої дочки [PERSON] та до [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітньої дочки [PERSON], за участі 3-х осіб Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації та Служби у справах дітей Тиврівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що у серпні 2007 року її невістка [PERSON], запропонувала їй «переписати» належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташований в [ADDRESS] на онуку, [PERSON], [INFO], мотивуючи це тим, що у зв'язку з похилим віком позивачки та станом здоров'я їй необхідна постійна допомога та догляд. Таку допомогу та догляд вона зобов'язалася надавати до повноліття онуки, [PERSON], а після повноліття остання мала залишитися жити разом з позивачкою та самостійно доглядати і утримувати її. Необхідність укладення договору саме на малолітню [PERSON] невістка [PERSON] мотивувала також тим, що за будь-яких обставин онука є єдиною спадкоємницею сина позивачки [PERSON], відтак це позбавить зайвих витрат на оформлення права власності на це майно після її смерті, а в подальшому і смерті сина позивачки та батька онуки. Вказує, що оскільки, за станом здоров'я та через похилий вік вона насправді потребувала сторонньої допомоги, більше того, планувала залишити належну їй частину будинку після смерті синові та його сім'ї, у тому числі онуці, то погодилась на пропозицію [PERSON] 22 серпня 2007 року позивачка з сином та невісткою приїхали до нотаріуса, де був підписаний договір, в зміст якого в силу свого віку та стану здоров'я вона не вникала. При цьому була переконана, що право власності на частину будинку зберігатиметься за нею до смерті, а невістка, син і в подальшому онука зобов'язані будуть надавати їй утримання та догляд. На початку червня 2016 року [PERSON], після непорозумінь з сином позивачки [PERSON], разом з малолітньою [PERSON] виїхала до іншого місця проживання та перестала надавати позивачці допомогу і догляд. Син також не має можливості повноцінно надавати такий догляд, оскільки більшість часу зайнятий на роботі, не має часу і умінь для готування їжі, прання, прибирання тощо. У зв'язку з цим позивачка була вимушена отримувати відповідну допомогу від чужих людей, зокрема сусідів, що дуже негативно впливає на її моральний стан, оскільки вона зрозуміла, що не дивлячись на те, що фактично віддала найцінніше, що у неї було - єдине житло найріднішим людям, на старості залишилась одна і тепер чужі люди мусять доглядати її. Більше того, нещодавно від односельців позивачка почула, що [PERSON] у розмовах вихвалялась тим, що частина будинку, де позивачка проживає, належить їй і вона планує виселити позивачку звідти та помістити до будинку пристарілих. Лише після цього, отримавши у нотаріуса копію договору дарування та звернувшись за правовою допомогою позивачка зрозуміла, що за договором дарування передала право власності на її єдине житло малолітній онуці [PERSON] без будь-яких зобов'язань від неї та її батьків щодо неї. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, змін та доповнень не має, позов просить задоволити. Суду показав, що позивачка вчиняючи договір дарування вважала, що вчиняє договір довічного утримання. Позивач в силу свого похилого віку, хотіла оформити правовідносини які забезпечать обов'язок утримання її з боку сім'ї сина, однак віддавши своє житло, вона позбавила себе і єдиного житла і можливості розпорядитися своїм майном на користь того, хто її догляне. На тепер з позивачкою проживає лише син [PERSON], ніякої допомоги від [PERSON] і онуки вона не отримує, тому дізнавшись який вид договору був нею підписаний, звернулася до суду з позовом про визнання договору недійсним. Позивач [PERSON] суду пояснила, що бажала укласти договір за яким її будуть доглядати, але [PERSON], яка вмовила її на цей договір, припинила її доглядати та пішла з будинку з онукою. Вона залишилася проживати разом з сином і тому вона бажає повернути свою власність. Відповідач [PERSON] який діє від імені та в інтересах малолітньої дочки [PERSON] позов визнав та суду показав, що на час укладання договору він жив разом з [PERSON] і та обіцяла його матері, що догляне її, але свого обов'язку не виконала. На тепер з позивачкою живе лише він, сам допомагає матері, а ніякої допомоги від [PERSON] він не бачить, тому мати хоче повернути свою власність та розпорядитися нею на свій розсуд. Відповідач [PERSON] яка діє від імені та в інтересах малолітньої дочки [PERSON] позов не визнала та суду показала, що рішення щодо вчинення договору дарування прийняла сама позивач, вона про це не просила і позивачку не вмовляла. Таке рішення позивач прийняла самостійно і вона з чоловіком [PERSON] та його матір'ю поїхали до нотаріуса і там мати підписала договір, після того, як зміст його роз'яснила нотаріус. Позивач сама вказала, що хоче вчинити саме договір дарування і нотаріус діяв згідно її волі. Після укладення договору вони продовжили жити у будинку, який було подаровано, всі разом. Вони допомагали матері, але в 2016р. позивачка вигнала їх з дитиною з будинку і не допустила до нього ні її, ні свою онуку і вони були змушені перейти жити в інше місце. Просить врахувати, що договір було укладено 10 років потому і те, що позивачу було добре відомо, який договір вона укладає, ніхто позивачку житла не позбавляє, не виганяє її та не має наміру виганяти, підстави позову є надуманими, тому просить в задоволенні позову відмовити. Пояснення відповідачки підтримали і її представники [PERSON] та [PERSON] Представники Служби у справах дітей просять у суду врахувати інтереси дитини, для якої вказане майно було місцем проживання та в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. 22 серпня 2007 року було укладено договір дарування частки будинку, за яким [PERSON] подарувала онуці [PERSON] [INFO], в інтересах якої діяли батьки - [PERSON] та [PERSON], 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS] договір посвідчено державним нотаріусом Вінницької державної районної нотаріальної контори Березовською Л.М., та зареєстрований в реєстрі за № 2-1601 (а.с.8). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта, за індексним номером 68782525 - [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 2,5538 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Комарівської сільської ради (а.с.12). [PERSON] [PERSON], народилася [INFO], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 03.02.2004 року, виданого відділом РАГС м. Лоуреш ( в перекладі з португальської мови) з установленим в законом порядку підтвердженням (а.с.40-45). Відповідно до довідки № 118 від 13.09.2016 року, виданої Комарівським НВК ЗОШ І-ІІ ст. дошкільним навчальним закладом, що [PERSON] навчалась з 01.09.2010 року по 18.08.2016 року (1-6 класи) (а.с.74). З Акту про підтвердження фактичного місця проживання від 15.09.2016 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], в період часу з 2011 року по 2016 рік за відсутності дружини [PERSON] (перебувала в Росії) займався самостійно вихованням доньки [PERSON] та самостійно поживав з донькою за адресою: [ADDRESS], донька навчалася в Комарівській школі всі ці роки (а.с.75). За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Дослідивши обставини по справі та вивчивши докази, суд вважає, що дані правовідносини регулюються, зокрема, ст. ст. 203,215,717 ЦК України. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За нормою частини першої ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарування майна іншим особам належить до виключного права власника майна, що є предметом договору дарування. Пленум ВС в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Виходячи зі змісту стст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (Правовий висновок у справі N 6-1873цс16). Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. При цьому, такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. Виходячи з даних роз'яснень та нормативних положень, а також викладених та встановлених судом обставин, суд враховує, що згідно власних пояснень позивачки [PERSON] наданих у суді 21.02.2017р. позивач власноруч виконала підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору. Вказану обставину, щодо вільного волевиявлення позивачем наміру вчинити саме договір дарування підтвердила і допитана у судовому засіданні нотаріус Березовська Л.М., яка суду показала, що роз'яснила позивачу який саме договір вона підписує, визначилася щодо волі позивачки, прочитала зміст договору та роз'яснила наслідки укладення договору дарування. Також суд враховує, що дію дарування було вчинено на користь неповнолітньої дитини [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO]., яка в силу віку не могла бути визнана особою на яку могло бути покладено обов'язок довічного утримання, а отже позивач розуміла, яку саме дію вчиняє. [PERSON] було прийнято в дар подаровану їй частину будинку, так як дитина продовжила проживати у будинку та використовувала належне їй майно згідно його цільового призначення. [PERSON] також проживала у будинку, так як сторони по справі були жили однією родиною, та вели спільне господарство. Стороною позивача не подано жодного доказу того, що [PERSON] на час укладання договору перебувала у будь-якому скрутному становищу, що примусило її на укладання даного договору, або його укладання поза її волею. На теперішній час позивачка продовжує проживати у будинку, не знята з реєстрації, та у своїх правах на проживання у частині будинку, яка була подарована [PERSON] не обмежена. На час підписання договору позивачка досягла 73 років, однак доказу того, що на час укладання спірного правочину вона за станом здоров'я чи з будь-яких інших причин потребувала догляду й сторонньої допомоги суду не надано. Отже, наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, судом не встановлено, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання про розподіл судових витрат не вирішується, оскільки в задоволені позову відмовлено.

Outcome: dismissed