Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача про поновлення строку звернення до суду та стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що в 2012 році вона уклала із [PERSON] договір позики, згідно з яким передала йому грошові кошти у сумі 1600 дол. США, з умовою їх повернення до кінця липня 2012 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, в якій вказано умови повернення боргу. На її вимогу, відповідач частково повернув борг в 2013 році в сумі 600 дол.США та взяв на себе відповідальність повернути залишкову суму боргу в сумі 1000 дол.США. Вона неодноразово зверталася до відповідача в усній формі повернути борг, та надіслала в липні 2016 року на його адресу претензію, яка залишилися поза увагою відповідача. Зазначила, що встановлений строк звернення з позовом до суду пропущено нею з поважної причини, оскільки вона часто хворіє, та тривалий час знаходилася на лікуванні. З урахуванням уточнень позовних вимог, просить поновити строк звернення з позовом до суду та стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 25595,31 грн. та судовий збір. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечує. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому прийняте судом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК Ураїни кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дав розписку [PERSON] в тому, що він зобовязується віддати їй 1600 у.о. до кінця липня 2012 року, що підтверджується оригіналом розписки, яку [PERSON] написав власноручно і на якій міститься його підпис (а.с.35). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовя'зків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Саме такий висновок Верховного Суду України міститься у його постановах №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року і №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року і має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, в даному випадку договору позики (розписки). Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Як вбачається з розписки, наданої позивачем, у визначений в розписці строк, а саме - до липня 2012 року, відповідач позику позивачці повністю не повернув. На час розгляду справи у суді, ним повернуто лише 600 дол.США, що ствердила позивачка в судовому засіданні і проти чого не заперечив сам відповідач. А тому, борг відповідача за договором позики (розписки) станом на день розгляду справи, 26.10.2016 року становить 1000 дол. США, що за офіційним курсом гривні до дол. США становить 25595,31 грн. (а.с.34). Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачкою суму заборгованості за вказаним договором позики, відповідачем в судове засідання не представлено. Згідно ст.257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, клопотання про застосування спливу строків позовної давності не подавав, а тому суд вважає, що у даному випадку немає причин для застосування наслідків спливу строків позової давності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved