Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми «АГРО» (далі - ПП СВФ «Агро»), третя особа - Дворічанська районна державна адміністрація Харківської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час реалізації своїх прав як власника земельної ділянки, а саме укладення договору оренди, їй стало відомо, що існує вже зареєстрований договір оренди земельної ділянки б/н від 15.01.2014 з ПП СВФ «Агро». Проте, вона договір оренди земельної ділянки б/н від 15.01.2014 з ПП СВФ «Агро» не укладала та відповідно не підписувала, її волевиявлення на укладення цього договору відсутнє, що свідчить про грубе порушення норм Закону України «Про оренду землі» та ЦК України. У зв`язку з цим, просить суд визнати договір оренди земельної ділянки площею 4,7200 га, кадастровий номер 6321882500:05:000:0027, б/н від 15.01.2014, укладений між ПП СВФ «Агро» та [PERSON] , недійсним, витребувати з користування у ПП СВФ «Агро» вказану земельну ділянку на користь позивача, а також стягнути з відповідача всі понесені судові витрати. Представник позивача [PERSON] адвокат Парфенков І. С. у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив суд справу розглянути в його відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також надав до суду заяву про збільшення розміру судових витрат, в якій просив стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 1536,80 грн та суму витрат, пов`язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 6594,00 грн. Представник відповідача ПП СВФ «Агро» в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову. Окрім того, зазначає про те, що висновок експерта виконаний з грубим порушенням вимог процесуального законодавства, а тому викликає сумніви у правдивості його висновків. 28 березня 2019 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він, заперечуючи проти задоволення позову [PERSON] , зазначив, що твердження позивачки про те, що вона не підписувала договору оренди землі не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в графі «Реквізити та підписи сторін» міститься підпис орендодавця - [PERSON] . Окрім того, вказаний договір виконується сторонами вже понад 4 роки. Факт існування договірних відносин між сторонами підтверджується довідкою про нарахування та виплату орендної плати. За цей час [PERSON] ні разу не заявляла, що вона не підписувала договір оренди. Отримання нею щороку орендної плати за договором оренди землі також свідчить про те, що позивач знала про укладення вказаного договору. Представник третьої особи - завідувач сектору державної реєстрації Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області Горделян А. О. в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив суд розглянути справу у його відсутність, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 211808 від 10 серпня 2005 року, виданого на підставі розпорядження голови Дворічанської райдержадміністрації від 12 січня 2005 року № 5, [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,7200 га, яка розташована на території Кутьківської сільської ради Дворічанського району Харківської області, КСП «Хвиля революції», кадастровий номер земельної ділянки - 6321882500:05:000:0027 (а. с. 6). 15 січня 2014 року між приватним підприємством сільськогосподарська виробнича фірма «АГРО» та від імені [PERSON] укладено договір оренди землі відповідно до якого [PERSON] надає, а ПП СВФ «Агро» приймає в строкове, на 10 років, платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 4,7200 га ріллі, кадастровий № 6321882500:05:000:0027, яка знаходиться на території Кутьківської сільської ради Дворічанського району Харківської області (а. с. 32-35). Відповідно до акта приймання - передачі об`єкта оренди без номеру та без дати складення, орендодавець [PERSON] , з одного боку, та орендар - ПП СВФ «Агро», в особі генерального директора Лапти Т. М, з другого боку, орендодавець передає, а орендар приймає земельну ділянку площею 4,7200 га, кадастровий № 6321882500:05:000:0027. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку (а. с. 36). Згідно з актом визначення меж земельної ділянки в натурі б/н від 15 січня 2014 року, орендодавець [PERSON] , з одного боку, та орендар - ПП СВФ «Агро», в особі генерального директора Лапти Т. М, з другого боку, склали цей акт про визначення меж земельної ділянки площею 4,7200 га, кадастровий № 6321882500:05:000:0027, в натурі (на місцевості) із земель приватної власності, яка розташована на території Кутьківської сільської ради Дворічанського району Харківської області (а. с. 37). У висновку судово-почеркознавчої експертизи № 12076 від 08 серпня 2019 року у цивільній справі № 618/152/19 за позовом [PERSON] до ПП СВФ «Агро», третя особа - Дворічанська районна державна адміністрація Харківської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, встановлено, що підписи від імені [PERSON] . в договорі оренди землі від 15.01.2014, кадастровий № 6321882500:05:000:0027, розташовані на четвертому аркуші в графі «Орендодавець:», у рядках: «підпис/[PERSON]/» - виконанні не [PERSON] , а іншою особою (а. с. 76-81). Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 14 вищезазначеного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з таких вимог, передбаченою ч. 3 ст. 203 ЦК України, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Факт відсутності волевиявлення [PERSON] (орендодавця) на укладення оспорюваного договору оренди землі підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 12076 від 08.08.2019, проведеної судовим експертом ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса. Таким чином, враховуючи, що спірний договір оренди землі від 15 січня 2014 року не був підписаний орендодавцем, позивачем по справі, не було волевиявлення власника земельної ділянки на передачу землі в оренду, то відповідно до положень ст. 203 ЦК України суд вважає, що є підстави для визнання даного договору недійсним. Окрім того, дана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (справа № 479/1049/16-ц, провадження № 61-43242св18), де зазначено, що установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення орендодавця на укладення спірного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та застосування наслідків його недійсності. Щодо пояснень представника відповідача, в яких викладені заперечення щодо висновку експерта № 12076 від 08.08.2019, суд відзначає, що відповідно до ст. 113 ЦПК України представник відповідача, вважаючи висновок експерта необґрунтованим або таким, що суперечить матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, мав право заявити клопотання про призначення повторної експертизи, однак такого клопотання до суду від нього не надходило. Також представник відповідача не скористався процесуальним правом надати відповідний висновок експерта з цих самих питань. Як випливає зі змісту наданого висновку експерта, в ньому вказано, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, отже висновок приймається судом як належний та допустимий доказ. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат, пов`язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи в сумі 6594,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 139 ЦПК України експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Вартість витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи № 12076 від 08.08.2019, проведеної судовим експертом ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, становить 6594,00 гривень, та сплачена позивачем відповідно до квитанції № 0.0.1414760651.1 від 19.07.2019, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на проведення експертизи в розмірі 6594,00 гривень. Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час судового розгляду даної справи представником позивача були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Представником відповідача, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався представник позивача як на підставу своїх вимог, а представник відповідача, як на підставу своїх заперечень, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази як кожен окремо так і в сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв'язку з чим суд стягує з відповідача 1536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок судового збору на користь позивача. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, в зв'язку з чим суд стягує з відповідача 6594,00 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) гривні витрат, пов`язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизина користь позивача.

Outcome: approved