Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, підписаним та поданим від її імені представником адвокатом [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру від 23.08.2018 року, до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Адмірала Ушакова, буд. 122. В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] є власником вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.04.1994 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстровий номер 2-1666, та договору дарування частки житлового будинку від 20.09.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом, реєстровий номер 1812. Позивач в будинку зареєстрована та фактично мешкає одна. Крім неї, в будинку значиться зареєстрованим її син - відповідач [PERSON], який фактично не мешкає та не користується ним з липня 2017 року, тобто більше одного року ійого фактичне місце проживання невідоме. У зв?язку із несенням надмірних витрат по сплаті комунальних платежів, які нараховуються, але не споживаються відповідачем, позивач вимушена звернутися до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком 122 по вулиці Адмірала Ушакова м. Запоріжжя. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та в їх обґрунтування надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, що її син [PERSON] вже більше року не проживає у її будинку, який він залишив за власним бажанням, забравши свої особисті речі, та оскільки він значиться зареєстрованим у будинку вона не має змоги оформити субсидію. Вона свого сина з будинку не виганяла та він його залишив добровільно,так як став жити самостійним життям із своєю дівчиною. Будь-яких перешкод у користуванні будинком вона синові не чинила, замки не змінювала. Більше року її син не приходив додому, не надає матеріальної допомоги, комунальні платежі він не сплачує, і взагалі вони не підтримують будь-яких стосунків. Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 032069, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України втратив право користування спірним житлом, оскільки відсутній у ньому без поважних причин понад один рік. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не зявився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місцесудового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача [PERSON], останній значиться зареєстрованим за адресою: [INFO], на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Разом з тим, відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача [PERSON] було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 01.11.2018року про явку в судове засідання, призначене на 15.11.2018 року.Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач [PERSON] до суду повторно не з»явився, відзиву на позовну заяву не подав. Разом з тим, на адресу суду поштою надійшло клопотання відповідача [PERSON] від 03.10.2018 року, відповідно до якого відповідач повідомляє суд, що йому відомо про розгляд справи судом, але з»явитися в судове засідання він не має можливості, так як на даний час не проживає у м. Запоріжжя, а тому просить розглянути справу без його участі. З позовом погоджується та просить його задовольнити(а.с.43). Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про зхахист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до свідоцтва про право на спадщинуза законом від 26.04.1994 року, виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №2-1666, та Договору дарування від 20.09.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №1812, житловий будинок 122 по вул. Адмірала Ушакова в м. Запоріжжі належить на праві приватної власності [PERSON](а.с.7-8,9). Право власності зареєстровано за позивачем в установленому законом порядку. Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірного будинку, який належить їй на праві приватної власності. З копії паспорту громадянина України [PERSON], [INFO] вбачається, що вона з 20.01.1998 року значиться зареєстрованою в [INFO](а.с.10-13). За інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської радивід 18.09.2018 року № 01-71/8650 місце проживання відповідача [PERSON] з 20.01.1998 року до теперішнього часу зареєстроване за адресою: [INFO](а.с.36). Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом(ч.2 ст. 405 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] не є ані власником, ані співвласником спірного будинку, договір найму житла з ним не укладався і він, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише членом сім»ї власника спірного будинку [PERSON], як її син, який раніше постійно проживав з нею тасаме з цих підстав він був зареєстрований в спірному будинку. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що позивач [PERSON] є його матір»ю, відповідач [PERSON] є його братом. Із братом він не спілкується, оскільки [PERSON] веде такий спосіб життя, яким він вважає неприйнятним, а саме:брат ніде не працює, раніше виносив з будинку речі, які йому не належать, та здавав їх у ломбард. На теперішній час його брат з липня 2017 року у будинку з матір»ю не проживає, пішов з нього за власною ініціативою. Також йому відомо, що брат, коли проживав у будинку, ніколи не сплачував комунальні послуги. Вважає, що відповідач добровільно пішов з будинку і якщо б мав намір повернутися до нього, він би це зробив. Зараз його мати проживає сама, отримує невелику пенсію, але не має змоги оформити субсидію, оскільки в будинку зареєстрований відповідач. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її свекрухою, у якої вона періодично буває у гостях. Їй відомо, що другий син позивача відповідач [PERSON] приблизно в липні 2017 року пішов з будинку матері за власним бажанням, оскільки вирішив проживати окремо. Ніяких перешкод у користуванні будинком відповідачу ніхто не чинив. Стосунки із [PERSON] були напружені, оскільки він ніде не працював та іноді виносив речі з будинку, зв*язку з ними вони не підтримують. Також їй відомо, що всі рахунки за комунальні послуги сплачує її свекруха [PERSON] самостійно. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача [PERSON]таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном та оскільки вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідачне проживає без поважних причин у спірному будинку тривалий період часу, а саме понад один рік, не бере участі у витратах, повязаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідач втратив до цього житла будь-який інтерес та не ставиться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до будинку не повертався, не намагався у нього вселитися та в ньому не проживав. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірному будинку, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем виникали конфлікти, внаслідок яких останній змушений буй виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідача [PERSON] свідчать про те, що він втратив інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, у зв»язку з чим він може бути визнаний таким, що втратив право користування ним. При цьому,\~при вирішенні\~спору по\~суті суд\~враховує вимоги\~ст.ст.12,\~81\~ЦПК України,\~відповідно до\~яких цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. \~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна\~сторона несе\~ризик настання\~наслідків,\~повязаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а навпаки від нього надійшлоклопотаннявідповідно до змісту якого, він з позовом погоджується та просить його задовольнити. Таким чином, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі, враховуючи позицію відповідача, викладену ним у клопотанні, яке надійшло поштою до суду, про визнання позовних вимог.

Outcome: approved