Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про визнання договору підряду недійсним та відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.02.2020 між нею та відповідачем було укладено договір індивідуального замовлення FC №00186, згідно умов якого, відповідач зобов`язався надати послугу по доставці і передачі у власність ПВХ конструкцій металопластикових конструкцій з ПВХ профілю компанії Win-Open. Зазначила, що договір був написаний дрібним шрифтом і позивачка поклалася на пояснення до договору відповідачем. Також договір не містить інформації про виробника вікон, реквізитів виконавця, характеристики товару, паспорт та вироби, відповідність виробів державним стандартам. Не було зроблено заміри. Загальна вартість робіт погоджена сторонами складає 6119 грн. Позивач сплатила відповідачу завдаток 1000 грн. Також згідно банківської квитанції та угоди про завдаток позивачем було сплачено 3000 грн. та 200 грн. відповідно. У зв`язку з вищезазначеним, просить визнати недійсним договір індивідуального замовлення FC №00186 від 19.02.2020, стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 4200 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 4200 грн. У судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.02.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір індивідуального замовлення FC №00186 (а.с. 9). Відповідно п.п.1.1 договору позивач доручив, а відповідач зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за максимальними розцінками відповідача. Згідно п.2.1 договору вартість виробу визначено у сумі 6119,00 грн. Пунктом 2.2. вказаного договору сторони передбачили обов`язок замовника у день підписання даного договору виконавцем внести суму в розмірі 1000,00 грн. Пунктом 3.2 договору визначено, що після виконання п. 3.1 виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені конструкції упродовж 21 робочого дня з моменту виконання пункту 3.1 У разі, якщо вироби мають нестандартну комплектацію, термін передачі у власність замовника виготовлених конструкцій збільшується до 40 робочих днів. 19.02.2020 позивачем було здійснено сплату вартості виробів у розмірі 3200 грн., що підтверджується угодою про завдаток від 19.02.2020 та товарним чеком (а.с. 10,12). Однак, за змістом позовної заяви відповідач взяті на себе зобов`язання по виготовленню та передачі позивачу ПВХ конструкції не виконав. 21.08.2020 [PERSON] направила відповідачу повідомлення про розірвання договору FC №00186 від 19.02.2020 у зв`язку з відсутністю у ньому обов`язкових реквізитів та положення, які містять несправедливі умови для споживача та повернення сплачених грошових коштів (а.с.13). Відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до п.7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідно до п.1, п.3, п.6 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до п.1, п.3, п.4 ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Частиною 6 стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.2 ч.2 ст.15 ЦК України одним способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору індивідуального замовлення підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 4200 грн., суд приходить до наступного. Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Тобто, статті 4 та 22 «Закону про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 216/3521/16-ц. Виходячи із системного аналізу наведених норм закону, [PERSON] , як споживач, має право на відшкодування моральної шкоди, що полягає в істотних порушеннях умов договору, а саме мали місце факт введення позивача в оману та те, що позивачка є пенсіонеркою, отримувана пенсія за віком являється єдиним джерелом доходу. У зв`язку цим позивачці завдано моральної шкоди, яка виразилася у її душевних стражданнях, викликаних почуттями гострої несправедливості, образи, болю та розпачу. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 4200 грн. Відповідно до п.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, якого звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з врахуванням задоволених вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved