Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій вказує, що 02 червня 2008 року у виконкомі Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області зареєстрований шлюб між нею та [PERSON] . Актовий запис №4 від 02.06.2008 року. В шлюбі, [INFO] , у них народилася дочка - [PERSON] . Спільного майна у них з [PERSON] немає. Їх шлюб фактично розпався. Вони проживають окремо. У них з відповідачем різні погляди на життя, різні характери та плани на майбутнє. Вона втратила до нього почуття, тому проживати з відповідачем в шлюбі не може. Вважає, що за таких обставин подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Іншого позову до того самого відповідача з тих самих підстав та з тим самим предметом позову вона не подавала. На компенсацію судових витрати не претендує. Просить розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, про дату судового засідання повідомлені своєчасно в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказує, що позовні вимоги [PERSON] підтримує, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, просить їх розлучити. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе позов задоволити, виходячи з наступного. 02 червня 2008 року між сторонами виконавчим комітетом Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, зареєстровано шлюб, актовий запис № 4. [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до ст.112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а тому суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право надалі іменуватися цим прізвищем після розірвання шлюбу.

Outcome: approved