Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2012 є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому зареєстрований також її колишній чоловік - відповідач [PERSON], який фактично з 2014 року не проживає за вказаною адресою, не приймає участі в утриманні вказаного нерухомого майна, однак у добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що створює для позивача перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, зокрема, через неможливість оформлення житлової субсидії. У зв'язку з наведеним позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день та час судового розгляду був завчасно та належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий кур'єр» № 178 від 22.09.2017, у зв'язку з чим суд вирішує справу відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб (а.с.6) 15.09.2012 у виконкомі Кириківської селищної ради В.Писарівського району між сторонами зареєстрований шлюб, актовий запис № 05. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2012 [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6,7,8). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 2913 від 07.08.2017, виданої виконкомом Кириківської селищної ради В.Писарівського району, за адресою: [ADDRESS], значиться зареєстрованим у тому числі [PERSON], [INFO] (а.с.11). З акта, складеного 07.08.2017 депутатом Кириківської селищної ради В.Писарівського району [PERSON] та сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON], 1985 р.н., не проживає в будинку [ADDRESS] з 01.04.2016 (а.с.9). Позивач [PERSON] наполягає, що відповідач [PERSON], являючись зареєстрованим у належному їй будинку, фактично не проживаючи та не користуючись цим житлом, не знявшись у добровільному порядку з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, чинить їй перешкоди у користуванні своєю власністю, зокрема, через неможливість оформлення житлової субсидії, реалізації правомочності власника щодо розпорядження своєю власністю (відчуження чи застава). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. У розумінні ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до абз.3 п.34 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК) (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. справа № 6-57цс11), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п.39 вищевказаної Постанови члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК; з урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК; оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Право члена сім'ї на користування житлом є сервітутним, у зв'язку із чим його припинення повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України, відповідно до яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника як за наявності обставин, які мають істотне значення, так і через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад рік. П.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. При вирішенні спору суд враховує загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховує заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки непроживання у жилому приміщенні понад 1 рік без поважних причин дає підстави для визнання осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним на підставі до ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved