Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, якому просила визнати кредитний договір від 01.02.2007 року № 11112694000, укладений між нею та відповідачем ПАТ «Укрсиббанк» удаваним правочином; витребувати у відповідача індивідуальну ліцензію для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу на час укладення спірного кредитного договору від 01.02.2007 року; визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочинів договору укладеного в національній валюті України гривні; зобов»язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов»язань за договором про надання споживчого кредиту №11112694000 від 01.02.2007 у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору 4,034 грн. за 1 швейцарський франк; стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що чинним законодавством на момент укладання договору не було передбачено право фізичних осіб здійснювати валютні операції. Вважає, що відповідно до ст.ст.192, 533 ЦК України, п.»г», ч.4 ст.5 Декрету №15-93 надання кредиту в іноземній валюті для розрахунку на території України є незаконним. Посилаючись на положення ст.235 ЦК України, позивач вказує, що сторони при укладанні спірного кредитного договору приховали інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме кредитний договір укладений у національній валюті гривні. При цьому, метою приховання іншого договору у позивача було отримати кредит на вигідних на той час умовах. А метою банку зменшити свої ризики щодо знецінення гривні, В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON], за довіреністю, проти позову заперечував з тих підстав, що при укладанні договору в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов»язання щодо погашення цього кредиту, сторони за договором усвідомлювали, що курс національної валюти України до швейцарського франку може змінюватися. При цьому, згідно п.1.5 кредитного договору на рахунок [PERSON] нараховано кредитні кошти і сумі 40000,00 швейцарських франків, з якого вона 01 лютого 2007 року отримала кошти в національній валюті. Вважає, що підстав щодо застосування положень ст.235 ЦК України не має, відтак кредитний договір є удаваним правочином. Крім того, вказує, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами правочину, який сторони насправді вчинили. Судом встановлено, що 01.02.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони був укладений кредитний договір в іноземній валюті, в сумі 40000,00 швейцарських франків на проведення ремонту. Згідно з умовами цього договору п.1.5 кредитного договору на рахунок [PERSON] нараховано кредитні кошти в сумі 40000,00 швейцарських франків, з якого вона 01 лютого 2007 року отримала кошти в національній валюті в розмірі 161385,72 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку. В позовній заяві, поясненнях в судовому засіданні, наданих представником позивача, не оспорюється факт отримання кредитних коштів [PERSON] у вказаному розмірі. Виходячи з змісту кредитного договору суд приходить до висновку, що посилання позивача на положення ст.ст. 192, 533 ЦК України є безпідставними. Необхідною умовою для визнання договору удаваним правочином є воля сторін, яка спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою,документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Крім того, визнаним удаваним може весь правочин, а не його частина, або ж істотна умова правочину, як то валюта кредитування в кредитному договорі. Позивачем не доведено в суді, що укладений між нею та відповідачем кредитний договір є удаваним та не зазначено, який саме правочин, як не цей, сторони мали на увазі та бажали укласти. Представник відповідача в своїх запереченнях та поясненнях судові категорично заявляє, що ніякого іншого правочину, ніж кредитний договір в іноземній валюті, на тих умовах, на яких він був укладений, банк не бажав укладати з позивачем. Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд вважає, що інші вимоги задовленню не підлягають.

Outcome: dismissed