Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 січня 2007 року помер її чоловік [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина на 7/20 частин будинковолодіння № 9 по вул. Польовій в м. Сміла Черкаської області. За життя чоловік склав заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON], яка відмовилася від спадщини на її користь. Державним нотаріусом їй відмовлено в оформленні права на спадщину оскільки договір купівлі-продажу 11/20 частин будинковолодіння № 9 по вул. Польова в м. Сміла від 20 березня 1997 року зареєстрований Смілянською біржею (філією ТБ Київська Біржа Джі-Ай-Пі) за реєстровим №1-205/987 всупереч вимогам закону нотаріально не посвідчений, а тому вона змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на будинковолодіння, яке належало померлому [PERSON] Позивач та представник позивача в судове засідання не зявилися. Представник позивача надіслав до суду заяву в якій розгляд справи просить проводити без участі позивача та представника, на задоволенні позовної заяви наполягає. Представник Смілянської міської ради Черкаської області в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву в якій розгляд справи просить розглянути за наявними в справі матеріалами та провести судове засідання без участі представника міської ради. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 18 січня 2007 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР № 059611, яке видане 19 січня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області (а.с.5). 25 січня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-СР № 067509 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області від 25 січня 2002 року (а.с.6). Як вбачається із заповіту посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON] 19 жовтня 2000 року, [PERSON] все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось заповів [PERSON] (а.с. 12) Як вбачається з договору обміну жилих будинків (біржева угода) від 20 березня 1997 року [PERSON] міняє належний йому жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Сміла по вул. Гастело на 11/20 частини жилого будинку з надвірними спорудами в м. Сміла по вул. Польова, 9 Черкаської області (а.с. 7). Відповідно до договору купівлі-продажу 1/5 частини будинку [PERSON] продав, а [PERSON] купила 1/5 частину будинковолодіння № 9 по вул. Польова в м. Сміла Черкаської області 9 (а.с. 28). Згідно довідки комунального підприємства «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» Смілянський відділок № 139-о від 08 лютого 2018 року [PERSON] є власником 7/20 частин будинковолодіння № 9 по вул. Польова в м. Сміла Черкаської області (а.с.13). З постанови державного нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори, вбачається, що після смерті померлого 18 січня 2007 року [PERSON] на підставі заяви [PERSON] була заведена спадкова справа № 105/2007. [PERSON] був складений заповіт, яким він все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось заповів [PERSON], яка подала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] Інших спадкоємців немає. В звязку з тим, що договір купівлі-продажу 7/20 частин будинковолодіння № 9 вул. Польовій в м. Сміла від 20 березня 1997 року зареєстрований Смілянською біржею (філією ТБ Київська Біржа Джі-Ай-Пі) за реєстровим №1-205/97, всупереч вимогам закону нотаріально не посвідчений, не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ, а тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.15). Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обовязки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як передбачено ст.128 ЦК в ред. 1963 року право власності (право оперативного управління) виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Разом з тим, згідно з ст. 227 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент укладання вищевказаного договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, договори щодо придбання на біржових торгах обєктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Крім цього, Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 2008 року розяснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу ( в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за №157/6445(з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. П. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може предявити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З врахуванням вищенаведеного та в звязку із тим, що договір від 31 березня 1998 року належним чином не був нотаріально посвідчений, а право власності на спірне майно не зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію, відтак позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права, за таких обставин, суд вважає, що позовна заява ґрунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення, а невизнане право позивача захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно. Враховуючи визнання позову відповідачем та із аналізу норми ч.3 ст.200 ЦПК України, згідно якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд знаходить можливим розглянути справу по суті та ухвалює рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, оскільки визнання позову відповідачем не порушує прав третіх осіб. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved