Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів з вимогою про: - визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.09.2019 посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної міської нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за №1-368 на ѕ частки на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] (надалі - Свідоцтво). - визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] (далі - Будинок). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами щодо наявності підстав для визнання частково недійсним Свідоцтва, виданого на ім`я [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини за померлою [PERSON] , її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] мав право на обов`язкову частку в спадщині та прийняв її. Також з урахуванням належної її чоловікові частки в Будинку (1/4) та обов`язкової частки в спадщині просить визнати за нею право власності на Ѕ частку Будинку В судове засідання позивач не з`явилася, натомість подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Від відповідача (1) до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Відповідач (2) та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника відповідача (2) надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначила у ньому вимогу щодо визнання недійсним Договору Свідоцтва та визнання за нею права власності на Ѕ частину Будинку з підстав неврахування при видачі Свідоцтва належної її чоловікові права на обов`язкову частку на спадщину. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання Свідоцтва частково недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. 4 травня 1985 року Мукачівським міськвідділом ЗАГСу зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (свідоцтво про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 4 травня 1985 року, а.с. 7). [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 6 квітня 2020 року, а.с. 8). Згідно з даними довідки від 03.07.2019 №865 (а.с. 11) Будинок на праві приватної спільної часткової власності в КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» ав реєстрі №21 під реєстровим номером 4793, реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності відсутній належить: [PERSON] (3/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки). [INFO] [PERSON] померла. На день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На підставі заповіту від 19 липня 2011 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона, за законом матиме право заповіла сину [PERSON] , [INFO] . 18 квітня 2019 року [PERSON] подав до Мукачівської державної нотаріальної контори заяву на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року, серія та номер 1-368 за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на ѕ частки Будинку. В свою чергу, [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 6 квітня 2020 року). \~ \~ \~ \~ \~3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним частково Свідоцтво як таке, що видано без врахування права [PERSON] на обов`язкову частку у спадщині, якому на момент смерті [PERSON] виповнилося 64 роки, і в зв`язку з цим визнати за нею право власності на Ѕ частку Будинку. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини першої\~статті 1217 Цивільного кодексу України\~ спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (статті 1223 Цивільного кодексу України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину (статті 1296 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Згідно з нормами статі 69 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (27.12.2018 день смерті спадкодавця [PERSON] ) нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Так, частиною першою\~статті 1241 Цивільного кодексу України\~ передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах щодо спадкування»\~за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений\~статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Таким чином, інститут обов`язкової частки встановлює виключення із принципу свободи заповідального розпорядження, що має на меті захист майнових інтересів окремих спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у соціально-майновому аспекті. Право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця за наявності однієї з таких умов: він не вказаний у заповіті зовсім; у заповіті міститься положення про усунення його від права на спадкування або цьому спадкоємцю залишено частку у спадщині, меншу від належної йому обов`язкової частки. Безумовний характер права на обов`язкову частку у спадщині означає, що це право не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця, інших обставин та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Особистий характер права на обов`язкову частку полягає в тому, що це право належить виключно особам, зазначеним у ст. 1241 Цивільного кодексу України і не може переходити до інших осіб, навіть якщо вони є спадкоємцями за законом чи за заповітом. Спадкування обов`язкової частки є правом, а не обов`язком спадкоємця і реалізується лише в разі прийняття ним спадщини. При цьому слід враховувати особливості прийняття спадщини окремими особами, які визначені статтею 1268 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини третьої цієї статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку. Суб`єкт права на обов`язкову частку може пред`являти до решти спадкоємців та інших осіб вимоги, пов`язані з захистом його спадкових прав на обов`язкову частку, зокрема про визнання права на спадкування, про перерозподіл спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та ін. При визначенні поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині в контексті із заявленими позовними вимогами слід виходити з положень сімейного кодексу України та законодавства про пенсійне забезпечення Згідно із частиною третьою статті 75 Сімейного кодексу України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, що діяла на час смерті [PERSON] , непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого\~статтею 26\~цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Статтею 12\~Закону України\~«Про пенсійне\~забезпечення»,\~в редакції,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин,\~Право на\~пенсію за\~віком мають: чоловіки\~-\~після досягнення\~60\~років і\~при стажі\~роботи не\~менше 25\~років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Статею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції станом на 27.12.2018 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, [PERSON] на момент смерті [PERSON] відносився до категорії «повнолітні непрацездатні діти» як такий, що досяг пенсійного віку. Крім того, з надісланої Мукачівською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи (а.с. 51, зворот) вбачається, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] разом з нею за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України). Отже, законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі №523/3522/16-ц. Таким чином, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права на об`єкт нерухомості, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, і легалізація цього права шляхом установлення права власності не є завданням цивільного судочинства. Для набуття права власності в установленому законодавством порядку спадкоємець повинен вчинити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Оскільки судом встановлено факт належності [PERSON] права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , та факт прийняття спадщини в силу норм частини третьої статі 1268 Цивільного кодексу України, до [PERSON] , як спадкоємця за законом, переходить право на спадщину, що є підставою для скасування оспорюваного за предметом позову свідоцтва. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку, суд зазначає наступне. Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту 3.5 роз`яснень Вищого\~спеціалізованого суду\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~спадкування» від\~ 16.05.2013\~\~№ 24-753/0/4-13 у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності\~ЦК. При цьому судам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частку житлового будинку, а також доказів відносно того, що позивачу не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, позивач, з урахуванням рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, має можливість оформити право власності на частку Будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] у встановленому законодавством порядку (шляхом звернення до нотаріуса та подання останньому всіх необхідних документів). Однак позивачем таких дій не вчинено, доказів відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій суду не надано, а відтак вимоги про визнання права власності на спадщину задоволенню не підлягають. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, наявності у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, можливості судового оскарження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на Ѕ частку Будинку. \~ \~ \~ \~ Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі наведеного та

Outcome: approved