Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. У липні 2017 року позивач побачила на сайті OLX оголошення [PERSON] про продаж нею житлового будинку № 27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, який після його огляду вирішила придбати. Задля цього 05 липня 2017 року [PERSON] зустрілася з відповідачем та уклала з нею договір про наміри сторін, яким вони зобовязалися у строк до 30 вересня 2017 року укласти договір купівлі-продажу даного житлового будинку. Крім того сторони узгодили, що позивач переїде разом зі своєю сімєю до цього житлового будинку найближчим часом, а [PERSON], в свою чергу, до 30 вересня 2017 року підготує всі необхідні документи й знімить з реєстрації всіх зареєстрованих у цьому будинку осіб. В забезпечення виконання договору купівлі-продажу 05 липня 2017 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у сумі 1\~500 доларів США В той же час, позивач вказує, що 30 вересня 2017 року сторони договір не уклали, оскільки зясувалося, що відповідачу належить не весь будинок, а лише ? його частка, а інша ? частка цього будинку належить брату відповідача, і на неї накладено арешт, що унеможливлює продаж цілого будинку взагалі. Враховуючи те, що до часу звернення позивача з цим позовом до суду договір купівлі-продажу житлового будинку № 27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, не укладено, натомість грошові кошти, передані [PERSON] у якості авансу відповідачу за цей будинок, остання не повертає, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у сумі 42\~150 грн., що еквівалентно 1\~500 доларів США, а також судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ДН № 037721 від 10 січня 2019 року надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], зазначивши наступне. 05 липня 2017 року сторони по справі дійсно домовились між собою про продаж відповідачем позивачу житлового будинку № 27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, який на праві власності належить [PERSON] та її брату після смерті їх батьків. На підтвердження своїх намірів щодо цього будинку 05 липня 2017 року вони уклали договір про наміри сторін, [PERSON] передала [PERSON] усі ключі від будинку, а [PERSON] передала [PERSON] грошову суму у розмірі 1\~500 доларів США та вселилася зі своєю сімєю у даний будинок. В той же час [PERSON] зазначає, що в обумовлену сторонами дату укладання договору нотаріус, до якого вона завчасно звернулася з метою продажу будинку, перебувала у черговій відпустці, а тому відповідний договір купівлі-продажу не був укладений сторонами з незалежних від неї причин. До того ж, відповідач пояснила, що під час оформлення її братом свідоцтва про право на спадщину було виявлено відкрите виконавче провадження, що унеможливило своєчасне оформлення ним своїх спадкових прав. В звязку з цим, [PERSON] запропонувала позивачу розірвати укладений між ними договір про наміри та повернути їй аванс. На вказану пропозицію [PERSON] не погодилася та відповіла, що згодна перенести дату укладення договору купівлі-продажу. Таким чином [PERSON] продовжувала разом зі своєю сімєю проживати у спірному житловому будинку, де після зняття з реєстрації [PERSON] та її дитини, зареєструвала місце свого проживання та проживання свого чоловіка. Відповідач вказує, що після оформлення нею всіх необхідних правовстановлюючих документів на будинок, вона у листопаді 2017 року звернулася до [PERSON] з пропозицією укласти договір купівлі-продажу 1/2\~частини житлового будинку, проте вказана пропозиція була проігнорована останньою. Таким чином, [PERSON] зазначає, що вона, на відміну від позивача, не заперечує проти укладення договору купівлі-продажу житлового будинку № 27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, а що стосується перенесення дати укладання цього договору, то воно було узгоджено сторонами та суттєво не вплинуло на права позивача, адже вона та її сімя вже з 05 липня 2017 року почала проживати в будинку, тобто фактично їм володіти. На підставі викладеного [PERSON] просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, а також дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 05 липня 2017 року у м. Словянськ Донецької області між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої було укладено договір, який має назву «договір про наміри сторін», у пункті першому якого зазначено, що сторони даного договору мають намір у майбутньому у строк, обумовлений у п. 12 цього договору, а саме до 30 вересня 2017 року, укласти й належним чином оформити договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] зобовязується продати, а [PERSON] купити будинок № 27, розташований по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, який складається з кімнати загальною площею 107,9 м. кв., у тому числі житловою площею 59,8 м. кв. Виходячи із форми та змісту вказаного договору, а саме враховуючи, що вищезазначений договір укладений у простій письмовій формі, а не як того вимагає абз. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України у формі, встановленій ст. 657 ЦК України для договору купівлі-продажу будинку, а також приймаючи до уваги, що у ньому відсутнє волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, суд приходить до переконання про укладення [PERSON] та [PERSON] 05 липня 2017 року не попереднього договору, а договору про наміри, який не передбачає для сторін наслідків у вигляді відшкодування збитків, визначених законодавством для попереднього договору, у разі не укладення обумовленого у ньому основного договору. Разом з тим, у четвертому пункті вищевказаного договору про наміри зазначено, що до підписання договору з метою підтвердження й забезпечення реалізації намірів і зобовязань щодо купівлі нерухомості, а також для підтвердження своєї платоспроможності відповідно до ст.ст. 570, 571 ЦК України [PERSON] передала, а [PERSON] отримала суму завдатку у розмірі 1\~500 доларів США. Під час укладення договору купівлі-продажу сума завдатку зараховується у суму оплати обєкту нерухомості. Крім того, у пункті пятому зазначеного договору вказано, що [PERSON] цілком згодна й підтверджує, що відповідно до ст.ст. 570, 571 ЦК України вона отримала від [PERSON] завдаток та у разі невиконання власних зобовязань за цим договором згідно із ст.ст. 570, 571 ЦК України зобовязується повернути [PERSON] протягом трьох банківських днів від дати, визначеної пунктом 10 цього договору суму завдатку у подвійному розмірі. Пунктом шостим договору про наміри від 05 липня 2017 року визначено, що [PERSON] цілком згодна й підтверджує, що відповідно до ст.ст.570, 571 ЦК України вона передала [PERSON] завдаток і у разі невиконання своїх зобовязань за цим договором згідно із ст. 571 ЦК України завдаток залишається у [PERSON] Тобто незважаючи на те, що сторони справи не звязали себе зобовязанням укласти договір купівлі-продажу будинку № 27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, у строк до 30 вересня 2017 року, за допомогою попереднього договору, [PERSON] в рахунок сплати нею вартості обумовленого договором житлового будинку передала [PERSON] грошові кошти у сумі 1\~500 доларів США, правову природу яких суд вирішує, виходячи з такого. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже аналіз вищенаведених положень закону дає підстави для висновку, що грошові кошти, передані однією стороною договору іншій є завдатком за одночасного існування таких умов: по-перше, сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком; по-друге, договір, який містить положення про завдаток має обовязково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені або до основного договору договору купівлі-продажу, або сторони можуть укласти окремий письмовий договір договір про завдаток; по-третє, між сторонами обовязково має бути укладений основний договір, виконання якого і забезпечено завдатком. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності основного зобов'язання, яке повинно виникнути на підставі, зокрема, договору купівлі-продажу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у його постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12. Таким чином, враховуючи, що між сторонами справи договір купівлі-продажу обумовленого договором про наміри сторін житлового будинку не укладений, тобто підстава виникнення забезпеченого завдатком зобовязання, відсутня, суд, приходить до висновку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 05 липня 2017 року договір про наміри сторін за своєю юридичною природою не є договором про завдаток та не може містити відповідних положень про завдаток, а тому погоджується з позицією позивача про передання нею відповідачу саме авансу в рахунок сплати нею вартості житлового будинку. Крім того, суд приходить до висновку, що [PERSON] передала 05 липня 2017 року [PERSON] аванс у сумі 1\~500 доларів США не в рахунок оплати вартості будь-якого будинку взагалі та не будь-якої частини визначеного сторонами будинку, а саме того будинку, який обумовили [PERSON] та [PERSON] у своєму договорі про наміри сторін та саме такої його площі, яка вказана у цьому договорі. [PERSON], яка прийняла такі грошові кошти, зобовязалася, в свою чергу, продати позивачу саме той будинок, в рахунок оплати якого вона й прийняла аванс. Так, у пункті першому договору про наміри сторін, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 05 липня 2018 року, вказано, що житловий будинок № 27, що розташований по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, та складається з кімнати загальною площею 107,9 м. кв., у тому числі житловою площею 59,8 м. кв., який [PERSON]\~мала намір\~продати,\~а [PERSON]\~купити, належить [PERSON] на праві власності. До того ж, у пункті 9 цього договору зазначено, що даний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу є власністю [PERSON] Натомість з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 150786222 від 22 грудня 2018 року слідує, що житловий будинок № 27, розташований по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, загальною площею 107,9 м. кв. та житловою площею 59,8 м.кв., на час укладання вищенаведеного договору про наміри сторін належав не лише [PERSON], а й [PERSON] по 1/6 частки кожному на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 22 грудня 2012 року Першою словянською державною нотаріальною конторою Донецької області серії та номеру 1-5137 й серії та номеру 1-5133 відповідно. Крім того, пунктом 10.4 вказаного договору про наміри сторін передбачено, що на час укладання договору купівлі-продажу [PERSON] зобовязана мати у наявності усі необхідні документи, необхідні для відчуження будинку №27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, а саме: правовстановлюючі документи, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, передати покупцю технічну документацію на будинок, підготувати й забезпечити інші документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. [PERSON] з вищенаведеної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що житловий будинок № 27, розташований по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, загальною площею 107,9 м. кв. та житловою площею 59,8 м.кв., починаючи з 12 жовтня 2017 року, з урахуванням часток, успадкованих [PERSON] та [PERSON] після смерті їх батька [PERSON], належить на праві спільної часткової власності по ? частки [PERSON] та [PERSON] Отже суд приходить до висновку про неможливість [PERSON] ані станом на дату, обумовлену сторонами у договорі про наміри сторін від 05 липня 2017 року, ані станом на час судового розгляду даної справи, виконати договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, оскільки їй належить не весь цей будинок, а лише його половина, а тому й відчужувати вона має право не весь будинок, а лише належну їй ? його частку і з урахуванням приписів ст. 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності співвласником. За таких обставин суд критично сприймає доводи [PERSON] про те, що вона не ухиляється від укладання договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку задля чого підготувала усі необхідні документи, натомість відповідний договір до теперішнього часу не укладений з вини позивача, яка ігнорує пропозиції відповідача щодо укладення даного договору, оскільки розпоряджатися майном може тільки його власник, проте відповідач є власником лише частини майна, а тому й розпоряджатися, в тому числі відчужувати, може тільки належну їй частину, а позивач, незалежно від свого бажання отримати у власність весь будинок, може придбати у [PERSON] лише ту його частину, яка їй належить. Що стосується довідки виконавчого комітету Словянської міської ради від 15 грудня 2018 року щодо реєстрації місця проживання чоловіка позивача у будинку, з приводу якого 05 липня 2017 року між сторонами було укладено договір про наміри сторін, то суд не приймає її до уваги як доказ виконання відповідачем своїх зобовязань з приводу продажу цього житлового будинку, адже реєстрація місця проживання свідчить лише про право зареєстрованої особи користуватися житлом та не надає такій зареєстрованій особі жодних прав власника цього житла; права власників до часу судового розгляду даної справи зберігають [PERSON] та [PERSON], кожен з яких і надалі має можливість укладати будь-які угоди з приводу своєї частки майна у спільній частковій власності, а також будь-яким іншим чином розпоряджатися своєю власністю. Натомість позивач передала відповідачу аванс саме з метою купівлі будинку, а не з метою отримання такого житла у користування. Таким чином, суд приходить до переконання, що грошові кошти, отримані [PERSON] від [PERSON] у якості авансу за договором купівлі-продажу будинку № 27, розташованого по вулиці Робоча у м. Словянськ Донецької області, підлягають поверненню позивачу. В той\~же час,\~вирішуючи питання\~щодо валюти стягнення боргу, суд виходить з такого. Статтею 99 Конституції України визначено грошовою одиницею України гривню. З приписів ст. 192 ЦК України слідує, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Так, договором про наміри сторін від 05 липня 2017 року валютою правочину купівлі-продажу житлового будинку визначено долари США, аванс позивачем відповідачу був переданий саме у доларах США, наслідки невиконання своїх зобовязань за договором купівлі-продажу будинку сторонами визначено також сумою авансу, визначеною у доларах США, без вказівки на його перерахунок на гривні. За приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, згідно з вимогами ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. До того ж, частиною першою статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Таким чином, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобовязання, яке існувало між сторонами, тобто оскільки договірне зобовязання залишається грошовим зобовязанням у іноземній валюті, то судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, передбачених ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована у національну валюту саме на день здійснення платежу. Тобто гривневий еквівалент іноземної валюти,\~що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобовязання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Зазначена правова позиція викладено у постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-1063цс17, постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 638/1841/14-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Отже суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню аванс у сумі, еквівалентній 1\~500 доларів, що на день ухвалення судового рішення становить 42\~183 грн. 20 коп., адже відповідно до відомостей, зазначених на офіційній Інтернет-сторінці Національного банку України офіційний курс за 100 доларів США становить 2812.2133 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з [PERSON] судового збору, суд виходить з вимог ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в звязку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved