Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] у якому просила зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні ставком, який знаходиться по вул. Маяковського у місті Вінниця, шляхом демонтажу огорожі, воріт та надання вільного доступу до ставка. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] є власником будинку №252 по вул. Маяковського, у місті Вінниці, біля володінь якого знаходиться ставок. [PERSON], незаконно огородив ставок парканом та воротами і перешкоджає вільному доступу до ставка всіх інших осіб, забороняє будь-яке водокористування, в т.ч. купання, плавання на човнах, рибальство, напій худоби і т.д. В звязку із такими діями відповідача [PERSON] звернулась до нього з письмовим зверненням від 01.06.2017 року з вимогою обґрунтувати свої дії та припинити їх шляхом забезпечення вільного доступу до ставка та демонтажу паркану та воріт. 15.06.2017 року [PERSON] надав позивачу письмову відповідь, в якій мотивує такі свої дії тим, що він є власником земельної ділянки, на якій знаходиться даний ставок. [PERSON] посилаючись на положення ст. 13, 41 Конституції України, ст. 324 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1,6,51Водного кодексу України вважає такі дії відповідача протиправними. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та надав до суду заперечення у якому просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що на підставі рішення 10 сесії 22 скликання [PERSON] народних депутатів від 4 грудня 1996 року, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.01.2001 року, виданого [PERSON] сільською радою Вінницького району, відповідачем було набуте право власності на земельну ділянку площею 0,7943 га, яка у кінці 2016 року була внесена, як обєкт права власності, у Державний Єдиний Реєстр прав власності на нерухоме майно. На сьогоднішній день зазначена земельна ділянка під кадастровим номером 0510100000:03:054:0028 знаходиться в межах м. Вінниці по вул. Маяковського. На той час, коли були зроблені зазначенні правові дії що до набуття відповідачем права власності на цю земельну ділянку, діяв ЗКУ в редакції від 18.12.1990 року, зі змінами від 13 березня 1992 року, №2196- XII, який втратив свою чинність лише 01.01.2002 року, згідно Закону від 25.10.2001року, №2768- III. Також відповідач свої доводи мотивувала тим, що право користуватися природними об'єктами закріплено у ст. 13 Конституції України, де визначено, що «земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону». Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] пред'явила до суду даний позов на підставі ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. 324 Цивільного кодексу України , ст.ст. 1, 6, 51 Водного кодексу України мотивуючи його тим, що згідно положень Водного кодексу України відповідач не може бути власником ставка на її думку дії відповідача по огородженню ставка є не законними, а тому позивач просить зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні ставком шляхом демонтажу огорожі, воріт та надання доступу до ставка (негаторний позов). Правом на негаторний позов наділений в тому числі власник, що володіє річчю, але позбавлений можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач у такому спорі виступає особа/особи, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння). Судом встановлено, що на підставі рішення 10 сесії 22 скликання [PERSON] народних депутатів від 4 грудня 1996 року, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.01.2001 року, виданого [PERSON] сільською радою Вінницького району, [PERSON] було набуте право власності на земельну ділянку площею 0,7943 та, відомості про яку у кінці 2016 року були внесені, як обєкт права власності, у Державний Єдиний Реєстр прав власності на нерухоме майно. Тобто спірна земельна ділянка перебуває на праві приватної власності у відповідача, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06.01.2001 року, виданого [PERSON] сільською радою Вінницького району. Відповідач вже з 1994 року мав в оренді земельну ділянку, а з 1996 року вона була оформлена в його приватну власність. Після появи кадастрових планів цього району межі земельної ділянки були винесені на місцевість. Огорожа уздовж озера з боку лісу встановлена ще з кінця 80-х років минулого століття, відповідач її не встановлював, а тільки ремонтував. Також судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що на момент отримання земельна ділянка знаходилася у занедбаному стані, на території сучасного озера протікав струмок шириною 0,5 м., а решту місцевості була заболочена та захаращена стихійними смітєзвалищами, які були протягом десятиріччя зроблені місцевими жителями при заході до лісу по вул. Маяковського. [PERSON] за власні кошти прибрав стихійні смітєзвалища та на належній йому земельній ділянці збудував насипну дамбу, внаслідок чого на місці, де протікав маленький струмок, а вся прилегла територія була заболочена та захаращена сміттям, зявився ставок площею біля 0,5 га. Статтею ст. 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачів. Таким чином, у 2002 році [PERSON] на частині власної земельної ділянки було штучно зроблено водойму. Зазначена водойма є замкненою, штучно створеною, її площа менше ніж 3 га, що відповідає положенням ст. 59 Земельного кодексу України. Доводи позивача [PERSON] з посиланням на положення статей Водного кодексу України не заслуговують на увагу з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 статті 6 Водного кодексу України води (водні об'єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Зазначена норма права містить заборону на передачу водного обєкта у власність, вказуючи лише про право користування. Під час вирішення спору між сторонами суд враховує, що спірний ставок не передався позивачу у користування, а був ним штучно створений на належній йому земельній ділянці, право власності на яку оформлене та зареєстроване у встановленому Законом порядку, а тому положення ст. 6 Водного кодексу України до спірних правовідносин не застосовується. [PERSON] набув право на земельну ділянку та створив на ній штучну водойму у 2002 році, тобто за правилами встановленими чинним на той час Земельним кодексом України, що не суперечить положенням Водного кодексу України та Конституції України на які посилається [PERSON] Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади. Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Як встановлено судом, відповідач уже з 1994 року мав в оренді земельну ділянку, а з 1996 року вона була оформлена в його приватну власність. Після появи кадастрових планів цього району межі земельної ділянки були винесені на місцевість. Згідно із ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [PERSON] у позовній заяві фактично просить зобовязати відповідача надати вільний доступ до земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:03:054:0028 на якій знаходиться ставок, та яка перебуває у приватній власності [PERSON] Така мета предявленого позову є не прийнятною, оскільки спрямована не на захист порушеного права, а на обмеження права приватної власності [PERSON] Вирішуючи спір між сторонами суд виходить з принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Так рішенням Європейського суду з права людини справа «Маркс (МЛЛСКХ) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людинизазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні ставком не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК Україниу разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави На підставі викладеного,

Outcome: dismissed