Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: АТ КБ «Приватбанк» про визнання майна спільною сумісною власністю. Позов мотивує тим, що 26.02.2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.05.2018 року було розірвано. Відразу після одруження виникло питання про їх місце проживання, у зв`язку з чим ними було прийнято рішення про купівлю житла в кредит. Вони звернулись до Приватбанку та отримали кредит. 15.07.2005 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № МКАZ0GF00000188, відповідно до якого банк надав кредитні кошти в розмірі 21 800,00 доларів США на термін до 14.07.2025 року. Кредитні кошти надані на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] в розмірі 17 000,00 доларів США та 4800,00 доларів США на оплату страхових платежів. Забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором № МКАZ0GF00000188 від 15.07.2005 року є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 15.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено змішаний договір купівлі-продажу, іпотеки, відповідно до якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця, а останній у свою чергу за рахунок кредитних коштів, наданих банком у відповідності до умов кредитного договору, зобов`язався прийняти та оплатити квартиру, а в подальшому передати її в іпотеку банку. Вартість квартири складає 87 284,68 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського МНО Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 7378, крім цього накладена заборона відчуження предмета іпотеки Зазначає, що вона як дружина надавала згоду на отримання її чоловіком кредиту, про що безпосередньо зазначено в кредитному договорі № МКАZ0GF00000188 від 15.07.2005 року. Крім цього, 14.07.2005 року нею була надана нотаріально-посвідчена згода на купівлю її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] за спільно набуті кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Одночасно нею подана заява про згоду на передачу в іпотеку банку вищевказаної квартири, яка посвідчена приватним нотаріусом. Зазначає, що кредит непогашений, квартира перебуває в іпотеці «ПриватБанку». Посилається, що їй відомо, що відповідач звертався до суду зі заявою про визнання даної квартири особистою приватною власністю, однак таке не відповідає дійсності, оскільки вона як дружина приймала участь в купівлі-продажу даної квартири, погашення кредиту, сплаті комунальних послуг, оскільки під час перебування у шлюбі вона постійно працювала, що підтверджується копією трудової книжки. Враховуючи вищенаведене, просить визнати майно придбане нею, [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу , а саме квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю колишнього подружжя, тобто власністю [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала і просила його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, 24.03.2021 року представник відповідача подав заяву, в якій позовні вимоги не визнав, оскільки не вбачає предмету спору в даному провадженні. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, 01.03.2021 року подав письмові пояснення щодо позову, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, просив відмовити в задоволення позову. Зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що з 26.02.2005 року по 15.05.2018 року сторони перебували у шлюбі. Також, 15.12.2018 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, внаслідок чого позивач змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Словацької Республіки ( а.с. 17). 15.07.2005 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № МКАZ0GF00000188, відповідно до якого банк надав кредитні кошти в розмірі 21 800,00 доларів США на термін до 14.07.2025 року. Кредитні кошти надані на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] в розмірі 17000,00 доларів США та 4800,00 доларів США на оплату страхових платежів. Забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором № МКАZ0GF00000188 від 15.07.2005 року є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до кредитного договору, в такому міститься згода співвласника, а саме, що [PERSON] надає згоду на надання в заставу або заклад майна, що належить їй на праві спільної власності, квартири, що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № МКАZ0GF00000188 від 15.07.2007 року ( а.с. 6-7). В подальшому, 15.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено змішаний Договір купівлі-продажу, іпотеки, відповідно до якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця, а останній у свою чергу за рахунок кредитних коштів, наданих банком у відповідності до умов кредитного договору, зобов`язався прийняти та оплатити квартиру, а в подальшому передати її в іпотеку банку. Вартість квартири складає 87 284,68 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського МНО Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 7378, крім цього накладена заборона відчуження ( а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, 14.07.2005 року [PERSON] надавала нотаріально посвідчену згоду на купівлі квартири [ADDRESS] за спільно набуті ними грошові кошти під час перебування у зареєстрованому 26.02.2005 року шлюбі. Одночасно остання дала згоду на передачу в іпотеку банківській установі вищезазначеної квартири. Заява нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрована в реєстрі за № 7887 ( а.с.5). Згідно із витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.07.2005 року № 7793340 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 15.07.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 7378 ( а.с. 10). З копії трудової книжки серії [NUMBER] від 09.03.1990 року [PERSON] , [INFO] , вбачається, що остання з 01.09.1993 року навчалася в УжДУ, працювала з 25.06.1998 року - філолог, учитель англійської мови та літератури, з 09.03.1999 року - перекладач в ДП «АРРО» м.Мукачево, з 02.10.2000 року - адміністратор підприємства «Стар», з 16.12.2008 року - заступник директора готельного бізнесу в ПП Вокер 2005» ( а.с. 11-16). Відповідно до ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 02.12.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю залишено без розгляду. ( а.с. 20). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічне зазначено в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року. Відтак, враховуючи вказане, правовий аналіз положень ст.ст. 60-61, 63, 70 СК України дає підстави для висновку, що факт реєстрації (оформлення) прав на майно, набуте в період перебування подружжя у шлюбі, лише на ім`я одного із подружжя, навіть якщо інший не мав з поважної причини заробітку, не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя та рівності часток чоловіка та дружини в ньому. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18). Дослідивши матеріали справи та враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд не знаходить підстав для відступу від презумпції спільності права власності подружжя на майно. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч зазначеним вимогам закону відповідачем та його представником заперечуючи проти позову, не було надано суду жодних належних та допустимих доказів якими обґрунтовується їх заперечення та підтвердження того, що спірне нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] , була придбана за особисті кошти відповідача, наприклад одержаних від продажу особистого майна, тощо або з яких інших причин такі не визнають позовні вимоги. Також доводи зазначені у в поясненням третьої особи АТ КБ «Приватбанк» не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки у справі. За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, оскільки суду не надано доказів придбання вищенаведеного майна за особисті кошти будь-кого з подружжя, а тому, що квартиру [ADDRESS] слід визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved