Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 14.06.2005 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Баранинської сільської ради Ужгородського району, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 10. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO] . Позивачка зазначає, що спільне життя між ними не склалось, через несумісність характерів, розбіжність у поглядах на життя та подружні відносини, спільних інтересів та бачення спільного майбутнього. Шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільного господарства не ведуть. Дитина весь час проживає з нею. У питанні щодо проживання дитини та поділу майна подружжя між ними спору немає. У побаченнях та можливості брати участь у вихованні дитини обмежень не буде. [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку надає нестабільно, оскільки працює неофіційно та має нестабільний дохід, хоч сам є здоровою та працездатною людиною. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 14.06.2005 року між нею та [PERSON] розірвати, та стягнути з [PERSON] на її\~користь аліменти\~на утримання\~їхнього сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. з усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, з моменту звернення до суду з позовом (30.11.2020р.) до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак надала суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та розглянути справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засіданні не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлявся своєчасно і належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 14.06.2005 року про шлюб, 14 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Баранинської сільської ради Ужгородського району, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 10. За час шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією паспорту громадянина України № [NUMBER] та записом у паспорті відповідача, що міститься у матеріалах справи. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сімейне життя між подружжям [PERSON] та [PERSON] не склалося через різні характери та відсутністю між ними взаємопорозуміння та взаємодопомоги. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181\~Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182\~ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, суд за\~заявою одержувача\~визначає розмір\~аліментів у\~твердій грошовій\~сумі. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] матеріальну допомогу на утримання сина надає періодично, неповнолітній син [PERSON] [INFO] , перебуває на утриманні матері, і проживає разом з нею. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Аналізуючи в\~сукупності всі\~зібрані та\~досліджені судом\~обставини,\~приймаючи до\~уваги те,\~що обов`язок,\~щодо утриманні\~неповнолітніх дітей\~покладено на\~обох батьків,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовна\~заява підлягає\~до часткового\~задоволення та\~слід стягнути\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~аліменти на\~утримання їх\~неповнолітнього сина\~ [PERSON] [INFO] ,\~в твердій\~грошовій сумі\~у розмірі\~2000\~грн.\~з усіх\~видів заробітку\~відповідача,\~щомісяця,\~до досягнення\~дитиною повноліття. У відповідності до вимог ч.1 ст.\~141\~ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 908 грн. сплаченого судового збору та на користь держави в розмірі 908 грн.

Outcome: approved