Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, перебування її на утриманні свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] у місті Зоринськ Перевальського району Луганської області. В обґрунтування заяви вказує, що з померлим її чоловіком [PERSON] вона перебувала в шлюбі з 30.08.1970 року. [PERSON] перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України м. Лисичанськ Луганської області та отримував пенсію у розмірі 15216,68 грн. на місяць, яку повністю віддавав заявниці для виплат на утримання квартири на оплату комунальних послуг, придбання одягу, продуктів харчування, тощо. Зазначена допомога була для неї постійним і основним джерелом для існування. Після смерті чоловіка, заявниця зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою для оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №2000-0215-8/50246 від 03.08.2020 [PERSON] було відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів, які засвідчують її перебування на утриманні померлого годувальника [PERSON] . У зв`язку з вищезазначеним [PERSON] змушена звернутися до суду з даною заявою. Посилаючись на вказані обставини, просить заяву задовольнити. Заявниця надала заяву, в якій просить задовольнити її заяву та розглядати справу без її участі. Представник заінтересованої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надав письмові пояснення в яких просив заяву [PERSON] залишити без розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Заявниця з 30.08.1970 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 30.08.1970 року. Вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 12.12.1985, що підтверджується відповідною відміткою про реєстрацію в її паспорті. 20.10.2014 [PERSON] була взята на облік, як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце перебування: [ADDRESS] . Заявниця перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, розмір її пенсії за віком складає 3464,63 грн., що підтверджується довідкою про доходи №4383 5837 4832 1330. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.12.2019. Згідно копії довідки №1261 від 24.09.2020 управління ПФУ в м. Лисичанськ розмір пенсії [PERSON] складав 15216,68 грн. Згідно повідомлення ГУПФУ в Харківській області від 18.08.2020 заявнику зазначено про те, що вона не має права на перерахунок пенсії, у зв`язку з переходом на пенсію у разі втрати годувальника. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Факт перебування фізичної особи на утриманні встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Відповідно до ст.. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Приписами ч.1 ст. 77, ч.1 ст. 78, ст. 79, ст. 80 ЦПК України визначено, що Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, враховуючи вищенаведені норми права, суд зазначає, що заявником не надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу, якій би підтверджував, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Щодо наявних в матеріалах справи довідок про фактичне проживання з померлим від 02.12.2019 та довідка від 02.12.2019 № с-у-37, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином вищенаведені документи є недопустимими доказами, у зв`язку з чим, суд не приймає їх. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про недоведеність вимог заяви про встановлення факту перебування заявника на утриманні, у зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed