Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у володіння, розпорядженні, користуванні власністю, та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилою площею - квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позивачка посилається на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року та договору дарування від 24.11.2008 року позивачка є власницею квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки, після розірвання шлюбу він залишився зареєстрованим та мешкав за вказаною адресою. Останні роки відповідач почав зловживати спиртними напоями, комунальні послуги не сплачує, ображає, психологічно впливає на позивачку. Позивачка просить позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, пояснив, що він проживав та проживає в спірній квартирі, іншого житла в нього немає. Заявив, що підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення, відсутні. Представник третьої особи у судове засідання з'явився, був повідомлений про час та місце розгляду справу. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради, реєстраційний номер 19-6760, [PERSON] та [PERSON] (син позивачки і відповідача) є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідно договору дарування від 24.11.2008 року позивачка є одноособовою власницею квартири [ADDRESS]. За даною адресою на реєстраційному обліку перебуває та проживає відповідач [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірвали 18 листопада 1998 року. П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом з власником житла, обтяженого сервітутом, і загального з ним користування даним житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах визначеної особи -члена сім'ї власника житла. Суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, з другого боку -член його сім'ї. Відповідно до положень ЖК до членів сім'ї власника жилого приміщення належать дружина (чоловік) власника житла, його (її) діти і батьки (ч.2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК). Як визначає ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі 10.01.1997 року як чоловік - член сім'ї позивачки. Позивачка не заперечує, що відповідач, колишній член сім'ї, проживав і проживає в [INFO]. Також позивачка не довела, що відповідач перешкоджає їм у володінні та розпорядженні житлом. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні житловою площею, визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed