Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла її баба - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 6 липня 1999 року державним нотаріусом Рекухою Л.І ., земельну ділянку площею 0,54 га, яка розташована в [ADDRESS] . Зазначена земельна ділянка не була зареєстрована у Державному земельному кадастрі за [PERSON] , оскільки станом на 6 липня 1999 року законодавством не було передбачено державної реєстрації права власності на нерухоме майно. У зв`язку з цим державний нотаріус Перев`язко Л.М. відмовила у видачі їй (позивачу) свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цю земельну ділянку. Вона (позивач) вважає, що своїми діями нотаріус порушила її право на спадщину. [PERSON] просила суд визнати її право на спадщину і зобов`язати Носівську районну державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,54 га, яка розташована в [ADDRESS] , та належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 6 липня 1999 року державним нотаріусом Рекухою Л.І. Ухвалою від 3 квітня 2019 року було закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Носівської районної державної нотаріальної контори про визнання права на спадщину та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині позовних вимог про визнання за нею права на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У судовому засіданні, яке проводилося 15 березня 2019 року, позивач підтримала позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просила їх задовольнити. 3 квітня 2019 року позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що у неї немає додаткових доказів, пояснень, документів, які б вона вважала за потрібне додати до справи, свої позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі, просила розгляд справи проводити без її участі. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. У зв`язку із неявкою 3 квітня 2019 року в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус зобов`язаний, зокрема: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; виконувати інші обов`язки, передбачені законом. Частинами 1, 3 ст. 46 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що нотаріус має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій визначені у ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частин 3, 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві та постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1567 від 29 липня 2016 року (а.с. 8). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 20 серпня 2013 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, і взагалі все те, на що за законом вона буде мати право, заповіла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією відповідного заповіту (а.с. 29). Таким чином, [PERSON] в силу ст. 1223 ЦК України, як особа, визначена у заповіті, має право на спадкування після смерті [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 6 липня 1999 року державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Рекухою Л.І. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого остання успадкувала після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , присадибну земельну ділянку розміром 0,54 га, що знаходиться в [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Тертишницькою сільською радою Носівського району Чернігівської області 4 січня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1, що підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с. 9) та державного акта (а.с. 10). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зверталася до Носівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Главою 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), регламентується процедура видачі свідоцтв про право на спадщину. Відповідно до п. 4.12 Глави 10 Розділу ІІ Поряду (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Пунктом 4.14 Глави 10 Розділу ІІ Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Відповідно до п. 4.15 Глави 10 Розділу ІІ Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 3 Глави 7 Розділу І Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Відповідно до п. 4.18 Глави 10 Розділу ІІ Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Пунктом 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. У судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] не зареєструвала за собою право власності на успадковану після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 0,54 га, відомості про неї у Державному земельному кадастрі відсутні, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 Глави 13 Розділу І Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. У цьому випадку на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. З матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2016 року державний нотаріус Носівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Перев`язко Л.М. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, надану для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , посилаючись на ст. 182 ЦК України, відповідно до якої право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, що підтверджується копією відповідної постанови (а.с. 8). Відповідно до частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що державний нотаріус Носівської районної державної нотаріальної контори при прийнятті рішення про відмову позивачу у вчиненні нотаріальної дії діяв у межах та у спосіб, що передбачені чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством України, а тому відсутні законні підстави для зобов`язання відповідача видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку розміром 0,54 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Доводи позивача про те, що станом на 6 липня 1999 року чинним на той час законодавством України не було передбачено державної реєстрації права власності на нерухоме майно, Державний земельний кадастр взагалі не існував, виходячи із вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не є достатніми для видачі їй нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed