Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області, про відібрання дитини, а також про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним: 20.07.2007 року вона із відповідачем уклали шлюб, який розірвано 14.10.2011 року і, від якого мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] 02 березня 2013 року чоловік забрав дитину до себе додому та відмовляється її повертати матері. Наразі [PERSON] та його мати [PERSON] перешкоджають їй бачитися з дочкою та брати участь у її вихованні. Їй нічого не відомо про стан здоров'я дитини, режим харчування, умови життя. Чоловік постійно перебуває на роботі та має іншу родину, мешкаючи в [ADDRESS], а його мати в сусідній - № 61. Вона та її дочка зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS]. Квартира двокімнатна, ізольована, де є обладнана дитяча кімната. Відповідач вже звертався до суду із позовом про визначення місця проживання дочки з ним і отримував рішення першої інстанції про задоволення вимог, проте апеляційною інстанцією рішення було скасоване. Вважає, що належним чином виконує свої батьківські обов'язки, дитина звикла до неї та любить її, а дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 162 СК України не допускається самовільна, без згоди іншого з батьків, з яким на підставі закону чи рішення суду проживала дитина, зміна місця проживання. Відповідач не бажає добровільно повернути дитину, а відповідно до ч.2 ст. 162 СК України вона, як матір, має право на відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінила у 5000 грн. Моральна шкода, зокрема, полягає у тому, що порушено її звичайний уклад життя, вона має постійні хвилювання, втратила сон, переймаючись станом здоров'я дитини, бо невідомо, що вона їсть, як себе почуває, у якому оточенні перебуває. Хочеться просто обійняти дочку та мати можливість спілкуватися з нею. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], не погоджуючись із заявленими позивачкою вимогами, звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дочки з ним з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Зокрема, він обґрунтував вимоги таким: відповідачка [PERSON] страждає на психічну хворобу, що підтверджується довідкою Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року (має хворобу F-41,2 «шизотипическое расстройство, обсессивно-фобический и параноидальный синдром, синдром зависимости от алкоголя»), а також довідкою Первомайської ЦРЛ за № 214 про перебування позивачки на обліку у лікаря психіатра з тим же діагнозом. Через психічну хворобу у [PERSON] бувають нервові зриви, в процесі яких вона не контролює свою поведінку, а після їх закінчення нічого не пам'ятає. Так, були випадки, коли вона хотіла порізати собі вени, а одного разу мала намір стрибнути з вікна разом із дочкою. Такі зриви мають системний характер. Причиною передачі йому [PERSON] для проживання був черговий нервовий зрив [PERSON], який мав місце наприкінці лютого 2013 року. Тоді мати позивачки - [PERSON] зателефонувала о 2 годині ночі його матері - [PERSON] та повідомила, що у [PERSON] нервовий зрив, що сама не може її заспокоїти. Коли його мати прийшла додому позивачки, то побачила розбите скло у дверях до зали, на підлозі були мотузки, якими [PERSON] та її мати [PERSON] намагалися зв'язати [PERSON] руки. В цей час дитина забилася у куточок за диван та була дуже перелякана. [PERSON] попросила його батьків забрати дитину до себе, оскільки і сама дитина цього бажала, бо боялася маму. Після цього інциденту [PERSON] нічого не пам'ятала. У зв'язку із цим, він, як батько, став боятися за життя та здоров'я дочки. Таким чином, після цього [PERSON] віддала речі та свідоцтво про народження дитини та попросила, аби вона жила із ним. Нервові зриви були і раніше, проте після цього випадку 04.03.2013 року дитину відвели на обстеження до лікаря невролога, оскільки вона боялася пересуватися по квартирі, купатися, не знала ані літер, ані цифр. Лікар-невролог поставив діагноз ММД з синдромом дефіциту уваги, порушення форми поведінки ситуаційного ґенеза. В серпні 2013 року дитина проконсультована в [PERSON], де поставлено діагноз «невроз навязчивых движений, фабинский синдром гипердинамическое расстройство поведения». Таке неврологічне захворювання у дитини виникло за час проживання з матір'ю, оскільки дитина народилася здоровою. Крім того, вважає, що в нього створені всі умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] має окрему кімнату, стіл, ліжко. Він отримує стабільний дохід і наколи не перешкоджав [PERSON] спілкуватися з дитиною з часу проживання її з ним. Натомість, задля дитини та матері було організовано соціальний супровід, ціллю якого, було налагодження контакту між ними. Влаштовувалися їхні побачення. Строк соціального супроводу мав складати 6 місяців, проте [PERSON] їх не витримала, зірвала останнє побачення і до закінчення цього строку більше не відвідувала дочку. Під час побачень, що відбулися, [PERSON] ніяких материнських почуттів, емоцій ніколи не проявляла, не цікавилася життям чи здоров'ям дитини, що спостерігали і працівники центру соціальних служб. Вважає, що позов [PERSON] до нього про витребування дитини є необґрунтованим, так, як в силу ст. 162 СК України він самовільно дитину не забирав та не змінював її місце проживання. Навпаки, позивачка сама добровільно попросила його забрати дитину через свій емоційний стан. Дитина вже більше двох років проживає в його родині, спостерігається у лікарів, відвідує індивідуально педагога з навчання. Мати ж своєю поведінкою внаслідок психічної хвороби створює реальну небезпеку для життя та здоров'я дитини. Обставини після ухвалення рішень першої та апеляційної судових інстанцій змінилися і повернення дитини до матері суперечить її інтересам. Так, не були предметом розгляду вказаних судів довідка Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року та Первомайської ЦРЛ за № 214 про наявну психічну хворобу [PERSON], а також про неврологічне захворювання дитини після чергового нервового зриву матері. Також, не враховано факт ухилення [PERSON] від проходження стаціонарного обстеження в рамках судово-психіатричної експертизи. Крім того, не враховано поведінку матері на побаченнях її з дочкою під час соціального супроводу В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Сторона первісного позивача повністю заперечували проти зустрічних вимог та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у первісному позові. Представник служби у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області до судового засідання не прибув, проте надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позов [PERSON] і вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком. Сторони у справі не заперечували проти розгляду справи без участі представника служби у справах дітей, тому, суд ухвалив розглянути справу без нього, з урахуванням попередньої його позиції. Суд, вивчивши позовні заяви, письмові заперечення, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи і докази, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: відповідно до ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтею 162 СК України передбачені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини. Зокрема, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з 20.07.2007 року сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14.10.2011 року. Вони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження (а.с.5). Власником двокімнатної [ADDRESS] Харківської області, в якій після розірвання шлюбу без визначення місця проживання, залишилася проживати малолітня [PERSON], є позивачка [PERSON] (а.с.26). Батько дитини [PERSON] проживає в квартирі однокімнатній квартирі № [ADDRESS] Харківської області, а дочка сторін [PERSON] наразі мешкає в трикімнатній квартирі № 61, яка належить батькам [PERSON] і має спільний тамбур із сином. І в приміщенні, де проживала дитина, і в приміщенні, де вона проживає зараз створені всі умови для проживання малолітньої. З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] встановлено, що за обома адресами у дитини є своя окрема кімната, ліжко, стіл, ігровий куточок, приладдя для занять та розвитку (а.с.50). Таким чином, з точки зору побутових умов, суд робить висновок про можливість проживання дитини як з батьком, так і з матір'ю. Проте, стосовно позовних вимог [PERSON] про відібрання дитини суд має зазначити таке: судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] добровільно передала дочку для проживання батькові, що встановлено із пояснень самої позивачки, а також показань свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що після нервового зриву у лютому 2013 року [PERSON] не заперечувала проти проживання дитини з батьком, були зібрані речі в квартирі матері, а також документи дитини і передані батькам [PERSON] Тобто вести мову про самовільну зміну місця проживання дитини батьком без згоди іншого з батьків вести не можна, тим паче, про її викрадення. Таким чином, протиправності у діях чи бездіяльності [PERSON] не встановлено, як і не встановлено того факту, що дитина передавалася батькові на час лікування [PERSON] у лікаря-психіатра. Натомість, можна вести мову про те, що проживання дитини за попереднім місцем проживання з матір'ю створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров'я [PERSON]. Крім того, обставини змінилися так, що повернення дитини матері суперечитиме її інтересам. Так, допитані в судовому засіданні свідки, показали, що після розірвання шлюбу дитина проживала з матірю. З [PERSON] траплялись непоодинокі нервові зриви, викликані вживанням алкогольних напоїв. В момент цих зривів відповідач вела себе неадекватно, била рідних. Дитина при цьому знаходилась в стресовому стані, була налякана. [PERSON] страждає на психічну хворобу, що підтверджується довідкою Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року (має хворобу F-41,2 «шизотипическое расстройство, обсессивно-фобический и параноидальный синдром, синдром зависимости от алкоголя»), а також довідкою Первомайської ЦРЛ за № 214 про перебування позивачки на обліку у лікаря психіатра з тим же діагнозом. Через психічну хворобу у [PERSON] бувають нервові зриви, в процесі яких вона не контролює свою поведінку, а після їх закінчення нічого не пам'ятає. Так, були випадки, коли вона хотіла порізати собі вени, а одного разу мала намір стрибнути з вікна разом із дочкою. Такі зриви мають системний характер. Як вбачається із листа Первомайського міського центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді (а.с.41-42), обидва батьки звернулися до нього 12.09.2013 року за допомогою, а у своїй заяві [PERSON] (а.с.64) просила присутності працівника центру під час побачень з дитиною, оскільки із матір'ю колишнього чоловіка - [PERSON] виникають конфліктні ситуації. У зв'язку із налагодженням стосунків в родині [PERSON] було запропоновано соціальний супровід та за домовленістю між батьками зустрічі заплановані щотижня по середах з 11 до 12 години. З вказаного листа вбачається, що перша реакція дитини на маму була неоднозначною, вона перелякалася та вибігла до іншої кімнати. У наступні зустрічі мати практично не проявляла емоцій та материнської турботи. Деякі побачення закінчувалися раніше запланованого часу через те, що дитина не бажала більше часу проводити з мамою та просилася додому. Договір на соціальний супровід укладено 16.09.2013 року і строк дії його становив до 16.03.2014 року, проте до вказаної дати строк не витримано [PERSON], яка 05.03.2014 року самостійно перервала спілкування з дитиною та покинула побачення і до кінця дії договору більше не з'являлася. Крім того, декілька побачень [PERSON] з дитиною не відбулося через неявку самої матері. Вказані факти зафіксовані в обліку наданих послуг Центром та у його листах (а.с.78, 204-211), а також показаннями свідка [PERSON] - головного спеціаліста центру соціальних служб. Доказів на підтвердження чинення перепон з боку [PERSON] та його батьків у спілкуванні [PERSON] з дитиною судові не надано. Комісія виконкому Первомайської міської ради з питань захисту прав дитини своїм рішенням від 07.05.2013 року, вважає за доцільне залишити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком (а.с.48) і ця позиція служби у справах дітей на сьогодні не змінилася. Сама [PERSON] пояснила в судовому засіданні ситуацію лютого 2013 року тим, що випила алкоголю, перебуваючи під дією антидепресантів, захотіла на вулицю і в неї сталася істерика, а її мати [PERSON] її зв'язала мотузкою аби заспокоїти. На ранок вона нічого не пам'ятала. Вважає себе психічно здоровою. Проте, згідно довідки № 214 від 13.05.2013 року лікаря-психіатра Первомайської ЦРЛ [PERSON], який був допитаний у якості свідка, встановлено, що [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом тривожно-депресивний розлад (а.с.51). [PERSON] показав, що у [PERSON] з'явилося побоювання лівої половини тіла, тривожно-нав'язливий стан. Направляв пацієнтку на лікування до психіатричної лікарні, проте вона не вилікувалася. Спостерігається шизотипний розлад особистості, який не може бути вилікуваний, його тільки можна залікувати на певний час і симптоми неодмінно проявляться. Свідок [PERSON], яка є клінічним психологом Первомайської ЦРЛ, показала, що взимку 2013 року до неї звернулася [PERSON] з нейролептичним синдромом від дії транквілізаторів. Встановлено невроз нав'язливих станів. Пацієнткою займалася півроку і з літа 2013 року вона до неї більше не зверталася. Відповідно довідки Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року вказано, що [PERSON] перебувала на лікуванні у 3-му відділенні двічі: з 11.07. по 18.08.2012 року та з 17.11. по 15.12.2012 року (має хворобу F-41,2 «шизотипическое расстройство, обсессивно-фобический и параноидальный синдром, синдром зависимости от алкоголя») (а.с.43). У зв'язку із цим, судом в ході розгляду справи була призначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза, за результатами якої, складено Акт судово-медичного-експерта № 413 від 29.04.2014 року. Згідно акту експерти не змогли в амбулаторних умовах встановити наявність у [PERSON] психічної хвороби або хронічний алкоголізм чи наркоманію (а.с.106-108). У зв'язку із вказаним, судом запропоновано [PERSON] пройти стаціонарну експертизу (а.с.135), проти проходження якої, остання категорично відмовилася (а.с.145). Судом також встановлено, що малолітня [PERSON] народилася здоровою, проте, за час проживання з матір'ю після її розлучення з [PERSON] та до часу проживання з батьком, дитина отримала неврологічне захворювання. Так, з довідки (а.с.44) вбачається, що на початку березня 2012 року, тобто через кілька днів після переїзду до батька, лікарем-неврологом встановлено діагноз дитини - мінімальна мозкова дисфункція із синдромом дефіциту уваги, порушення форми поведінки ситуаційного ґенеза. Призначено лікування. Після цього огляд дитини був у травні та липні 2013 року, а у серпні дитина про консультована в [PERSON], де поставлено діагноз «невроз навязчивых движений, фабинский синдром гипердинамическое расстройство поведения» (а.с.44). А з показань свідка [PERSON] (клінічним психолог Первомайської ЦРЛ) вбачається, що за кілька днів неврозом захворіти неможна. З цього суду робить висновок, що дитина захворіла на невроз за час проживання з матір'ю через її байдуже ставлення до дитини, постійні нервові зриви матері, побиття. Про байдуже ставлення матері до виховання дитини свідчить той факт, що у п'ять років дитина не розмовляла діалогом, не знала ані цифр, ані літер, боялася митися у ванній, про що в своїх поясненнях та показаннях вказали [PERSON] та [PERSON] Позитивні зрушення психологічного, морального стану, рівня знань та вмінь за час проживання [PERSON] з батьком підтверджуються свідком [PERSON], яка є вчителькою початкових класів дитини. Так, свідок показала, що дівчинка до школи приходить охайна та добре навчається, а її батько бере активну участь у шкільному житті. Також, є позитивна характеристика на дитину зі школи (а.с.178). Враховуючи викладене, суд вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягає саме з підстав того, що через свій постійно нервовий та психічно неврівноважений стан [PERSON] повернення дитини до неї створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров'я [PERSON]. Адже мали місце кілька фактів намагання [PERSON] здійснити суїцид, а одного разу, навіть, з дитиною. Крім того, з врахуванням позиції служби у справах дітей, свідчень педагогів, пояснень сторони [PERSON], а також з досліджених письмових матеріалів, суд встановив зміну обставини життя дитини (добре навчається та має належний догляд з боку батька та його родини) і той факт, що повернення до матері суперечить з цих підстав інтересам [PERSON]. Посилання сторони [PERSON] на наявність рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області про визначення місця проживання дитини з батьком, яке було скасоване рішенням суду апеляційної інстанції (а.с.6-10), з натяком на закриття провадження у справі за аналогічним зустрічним позовом [PERSON] не має під собою ніяких підстав. Так в рішенні апеляційної інстанції зазначено, що позивач має право звернутися до суду з таким позовом з інших підстав. Так, не були предметом розгляду вказаних судів довідка Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року та Первомайської ЦРЛ за № 214 про наявну психічну хворобу [PERSON], а також про неврологічне захворювання дитини після чергового нервового зриву матері. Також, не враховано факт свідомого ухилення [PERSON] від проходження стаціонарного обстеження в рамках судово-психіатричної експертизи. Крім того, не враховано поведінку матері на побаченнях її з дочкою під час соціального супроводу та ігнорування їх. За ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Аналізуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що в якнайкращих інтересах малолітньої [PERSON] на теперішній час проживання з батьком є більш сприятливим для дитини. Крім того, відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд зобов'язаний визначити місце проживання дитини. Враховуючи позицію служби у справах дітей, позитивні моральні якості [PERSON], належний матеріальний його стан, інтереси дитини, суд вважає, що є всі необхідні умови визначити місце проживання [PERSON] з батьком.

Outcome: approved