Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В своїх позовних вимогах просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 04 березня 2014 року в сумі 177386 грн. 30 коп., яка складається з основного боргу 100000 грн. 00 коп., інфляційних втрат (збитків) 68600 грн. 00 коп. та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 8786 грн. 30 коп. Крім того, просить стягнути понесені судові витрати у справі в сумі 6773 грн. 86 коп., яка складається із суми сплаченого судового збору в сумі 1773 грн. 86 коп. та витрат на професійну правничу допомогу 5000 грн. В обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що 04 березня 2014 року між нею та [PERSON] укладено договір позики. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики укладено договір іпотеки. За договором позики вона передала, а [PERSON] отримала кошти в сумі 100000 грн. Кошти [PERSON] отримала до підписання договору, а повернути зобовязалася в повній сумі в строк до 04 березня 2015 року включно. На час звернення з позовом до суду [PERSON] кошти так і не повернула. Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. Відповідач своїм процесуальним правом, передбаченим ст.178 ЦПК України не скористалася, відзив до суду не подала. Позивач в судове засідання не зявилася. 18 травня 2018 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. (а.с.47) Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково, лише на суму 100000 грн. та пояснила, що дійсно укладення договору позики мало місце. На підставі усної домовленості з [PERSON] було домовлено, що у разі її відсутності, кошти потрібно передавати через їх знайомого [PERSON]. Перші два місяці після укладення договору вона по 9000 грн. передавала кошти через [PERSON] Потім вона захворіла, знаходилася на лікуванні в Світловодській ЦРЛ, з часом перестала ходити до 2016 року. Проте, кожного місяця [PERSON] приїздив за коштами до неї додому і вона розраховувалася по 4500 грн. кожного місяця. В січні 2015 року гр.[PERSON], по-батькові якого вона не знає, на її прохання передав кошти [PERSON] і повідомив, що розрахунок проведено повністю. Позивач, будучи присутньою на попередніх засіданнях пояснила суду, що вона знає хто такий [PERSON], це просто знайомий, але вона ні усно, ні письмово не домовлялася та не уповноважувала останнього приймати кошти від [PERSON] Крім того, через рік після закінчення строку проведення розрахунку по договору позики, в березні 2015 року вона особисто приїздила додому до [PERSON] в м.Світловодськ і та ходила, розмовляла з нею, обіцяла повернути борг, будь-яких розмов що вона передавала кимось якусь частину грошей взагалі не було. Крім того, на час звернення з позовом до суду та на час розгляду справи жодної копійки так і не повернула. За клопотанням відповідача суд двічі викликав свідка [PERSON], але останній не реагував на виклики суду. Не були виконані і ухвали про привід його як свідка до суду. Заслухавши пояснення відповідача, враховуючи раніше надані суду пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 04 березня 2014 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 100000 грн. 00 коп. Сума позики отримана повністю позичальником до підписання договору. Позичальник зобовязався повернути суму позики в повній сумі в строк до 04 березня 2015 року включно. Повернення суми позики повинно було здійснюватися щомісяця до 04 числа поточного місяця включно, починаючи з квітня 2014 року, у сумі не менше ніж 4500 грн. Залишок позики повертається позичальником в строк до 04 березня 2015 року включно, в разі якщо позику не буде повернуто позичальником достроково. Позика за цим договором є безпроцентною. У разі неповернення коштів в сумі і строки, передбачені договором, позикодавець має право предявити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством. Договір підписаний обома сторонами в присутності чоловіка позикодавця [PERSON]. (а.с.5) Факт укладення договори позики сторони в суді не заперечували, а тому у відповідності до ст.1046 ЦК України, між сторонами у справі існують договірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт отримання коштів позичальником від [PERSON] в сумі 100000 грн., а саме відповідачем по справі визнається. Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Того ж дня, між сторона у справі укладено договір іпотеки, що випливає із договору позики, укладеного між сторонами 04 березня 2014 року, згідно з яким іпотекодавець отримав від іпотекодержателя позику у розмірі 100000 грн., строком до 04 березня 2015 року. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул.Котовського, 119, м.Світловодськ Кіровоградської області. (а.с.6-9) Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач жодних доказів, які б підтверджували чи спростовували її пояснення щодо хвороби в період 2014-2016 років, передачу коштів нею особисто [PERSON] чи [PERSON] не надала. Сканкопію нотаріально завіреної заяви [PERSON] від 06 серпня 2014 року про отримання ним від [PERSON] грошових коштів для передачі [PERSON] в сумі 9000 грн., які являються процентами за користування грошовими коштами, наданими їй у власність згідно договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 04 березня 2014 року, суд не вважає належним та допустимим доказом. Оскільки, позивач заперечує щодо існування будь-яких домовленостей із [PERSON] щодо передачі чи отримання коштів за договором позики [PERSON], такий варіант повернення суми боргу самим договором позики не передбачений. Крім того, суд звертає увагу, що в заяві вказано, що кошти являються процентами за користування грошовими коштами, тоді як п.4 договору позики визначено, що позика за цим договором є безпроцентною, а дата заяви співпадає з періодом часу, коли зі слів відповідача вона хворіла, та взагалі не ходила. Крім того, в разі повернення частково коштів за договором позики, є незрозумілою позиція відповідача щодо визнання боргу за договором саме в сумі 100000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] щодо стягнення основного боргу в сумі 100000 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою\~статті 625 ЦК України\~визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що зобовязання за договором позики відповідач повинен був виконати в строк до 04 березня 2015 року. Таким чином, станом на час звернення з позовом до суду 06 лютого 2018 року, термін прострочення виконання зобовязання складає 1070 днів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних та індексу інфляції підлягають задоволенню. Три відсотки річних за період заборгованості складають 8786 грн. 30 коп., які вираховуються за відповідною формулою: (100000 грн. боргу х 0,03 процентної ставки х 1070 днів) : 365 = 8786 грн. 30 коп. Індекси інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується в офіційних періодичних видання, в тому числі газеті «Урядовий курєр». Середній рівень інфляції, який за період прострочення складає 168,60 є загальновідомою інформацією, тому, відповідно до ч.3\~ст. 82 ЦПК України\~доказуванню не підлягає. Враховуючи викладене, сума індексу інфляції, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення виконання зобовязання за період з 05 березня 2015 року по 06 лютого 2018 року становить 68600 грн. 00 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в сумі 1773 грн. 86 коп. та понесено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., які підтверджуються відповідними доказами, суд вважає за необхідне стягнути вказані судові витрати з відповідача на користь позивача в повному розмірі. (а.с.1, 12-14)

Outcome: approved