Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], який перебуває на утриманні позивача в розмірі 1/3 частки (але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку) від заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з дня предявлення даного позову і до моменту досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач [PERSON], який є батьком дитини, обовязку утримувати свою дитину не виконує, хоча аліменти іншим особам не сплачує, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків не має. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.06.2018 справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, встановлено відповідачу строк п'ятнадцять днів з дня вручення вказаної ухвали на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз?яснено право та порядок такого подання. Заяв, клопотань, відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, відповіді на відзив, заперечень відповідач не надав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 квітня 2018 року шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище «Мельник») [PERSON] та [PERSON],\~зареєстрований 03\~вересня 2011\~року у\~Відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~по м.\~Миргороду Миргородського\~міськрайонного управління\~юстиції у\~Полтавській області,\~актовий запис\~№ 283\~розірвано (а.с.3).Від цього шлюбу 05 липня 2012 року народився син [PERSON], батьками якого є сторони по справі відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-КЕ № 154486 від 19 липня 2012 року (а.с. 2). Малолітній син [PERSON] проживає разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні, що обєктивно підтверджується довідкою виданою головою будинковолодіння та засвідченою відділом організаційної роботи Миргородської міської ради (а.с.4) та не спростоване відповідачем після отримання копій матеріалів позовної заяви (а.с.17, 19-21). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з положень ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 1989 року та ратифікованою Постановою ВР\~№ 789-XII\~від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько( -ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 182 СК України якою встановлено, що розмір аліментів не може бути менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи, що між сторонами добровільно не досягнуто умов матеріального забезпечення дитини, вимоги позивача про стягнення аліментів ґрунтуються на законі і тому підлягають частковому задоволенню. В задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частки (але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку) від заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з дня предявлення даного позову і до моменту досягнення дитиною повноліття необхідно відмовити, оскільки ст. 182 СК України визначений розмір аліментів, який в будь-якому разі не може бути менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того в супереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надані будь-які обєктивні докази, які б свідчили, що відповідач має щомісячний регулярний дохід в розмірі який після сплати 1/3 його частини на утримання дитини буде перевищувати суму прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленої ЗУ «Про Державний бюджет на 2018 рік» та враховуючи законодавчо закріплений обовязок обох батьків утримувати неповнолітніх дітей до їх повноліття. Відповідно до п.1. ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог що зумовлює стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави 704,80 грн. судового збору пропорційно до повного задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: partial