Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що після смерті батька [PERSON] вона та її сестра [PERSON] успадкували 50/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою. Вона прийняла у спадщину 43/100 ідеальних часток будинку, а [PERSON] успадкувала 7/100 ідеальних часток будинку. Оскільки частка [PERSON] є незначною і не може бути виділена в натурі, припинення права власності на неї не завдасть істотної шкоди співвласнику, так як вона забезпечена іншим житлом. Тому просила припинити право власності [PERSON] на 7/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS], визнати за нею право власності на зазначену частку і остаточно присудити на її користь 50/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS], зобов'язати відповідача прийняти в рахунок компенсації за її частку сплачені на депозитний рахунок суду грошові кошти. 16.08.2013 року у судовому засіданні позивач подала заяву про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 104) та просить припинити право власності [PERSON] на 7/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] та в розмірі 50/100 частин земельної ділянки (як спадкового майна), у зв'язку з чим встановити нову ідеальну частку від цілого домоволодіння - 50/100 ідеальних часток житлового будинку. [PERSON] подала до суду зустрічний позов (т. 1 а.с. 26-32), який у подальшому уточнила (т. 1 а.с. 225-229), та просить: 1) виділити в натурі частку з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, а саме 7/100 часток житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], що належать їй на праві власності; 2) встановити порядок користування земельною ділянкою площею 0,05 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], між нею та [PERSON], яким належать по 50/100 часток земельної ділянки; 3) знести самовільно збудований [PERSON] гараж, позначений на плані літ. «Ж» площею 22,7 кв. м за її рахунок; 4) визнати за нею право на отримання без нотаріально посвідченої згоди співвласників житлового будинку [PERSON] та [PERSON] дозволу органу місцевого самоврядування на проектування реконструкції належної їй на праві власності частини будинку [ADDRESS] і здійснення добудови до неї, а також на здійснення реконструкції і добудови. Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності в порядку спадкування належить 7/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер [NUMBER], за цією адресою. Вона користується спадковим майном, проживає в даному будинку, але зареєструвати своє місце проживання не може, так як будинкову книгу утримує в себе [PERSON] У неї є двоє дорослих синів, а тому жила площа квартири [ADDRESS], де вона була зареєстрована раніше і проживала раніше, унеможливлює спільне проживання в ній трьох сімей. Між нею та [PERSON] склався фактичний порядок користування будинком, за яким кімнатою 1-3 площею користується вона. Будинок і господарські будівлі є старими, були придбані ще її дідом в 1934 році і приміщення, яким вона користується, потребує капітального ремонту і реконструкції. Через відсутність згоди співвласників будинку [PERSON] та [PERSON] на проектування реконструкції і будівництва, а також будівництва прибудови до будинку і господарських будівель рішенням міської міжвідомчої архітектурно-будівельної комісії Житомирської міської ради її було відмовлено в наданні дозволу на проектування реконструкції житлового будинку і будівництва житлової прибудови і допоміжних приміщень до будинку, та проектування будівництва господарських будівель, здійснення вказаних прибудов та будівництва добудов. Управління містобудування, архітектури і дизайну міського середовища Житомирської міської ради повідомило їй, що внести дане питання на засідання виконкому можливо лише при умові надання нею нотаріально засвідченої згоди співвласників домоволодіння, що означає відмову в наданні дозволу на проектування і будівництво. На належній їм обом на праві часткової власності земельній ділянці та частково на землях загального користування [PERSON] у 2003 році без належно затвердженого проекту та дозволу, з істотним порушенням будівельних норм було самовільно збудовано гараж площею 22,70 кв. м, позначений на плані літ. «Ж», чим порушено її права як співвласника та всіх мешканців м. Житомира, що користуються правом проходу та проїзду по [ADDRESS], тому він підлягає знесенню. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник позов підтримали, обґрунтовуючи його обставинами, викладеними в позовній заяві, додавши, що з приводу користування успадкованою сторонами частиною будинку [ADDRESS] постійно виникають суперечки, у цьому будинку [PERSON] не проживає, а проживає зі своєю сім'єю за іншою адресою у трикімнатній квартирі. Кожен з них має інше житло, де проживають. Вимоги зустрічного позову не визнали. [PERSON] та її представник у судовому засіданні не визнали вимоги первісного позову та підтримали уточнені вимоги зустрічного позову з підстав, наведених у ньому, та пояснили, що окрім успадкованого майна вона не має на праві власності іншої нерухомості, тому припинення права власності на нього завдасть їй істотної шкоди. Третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні у вирішенні обох спорів поклався на розсуд суду, пояснивши, що він є співвласником житлового будинку [ADDRESS], вважає, що 7/100 ідеальних частин будинку виділити неможливо, а землю між [PERSON] та [PERSON] розділити можливо. Представники відповідачів за зустрічним позовом виконавчого комітету Житомирської міської ради та управління містобудування, архітектури і дизайну міського середовища Житомирської міської ради у судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надавши заяви про розгляд справи в їхній відсутності. Представник третьої особи за зустрічним позовом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області у судове засідання повтороно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутності до суду не надходило. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, третю особу за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні заяви, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, [PERSON] успадкувала 43/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS], а [PERSON] успадкувала 7/100 ідеальних часток цього житлового будинку, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, виданими державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Симон Є.Ю. 04.02.2004 року (т.2 а.с. 255) та державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Кулініч Н.А. 21.08.2009 року (т. 1 а.с. 33). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.04.2015 року (т. 3 а.с. 28) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2009 року, інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.08.2013 року (т. 1 а.с. 34, т. 2 а.с. 99) право власності обох спадкоємців на належні їм частки будинку було зареєстровано. На підставі спадкування за законом [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожній земельна ділянка площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]), підтвердженням чому є державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON] 16.10.2009 року (т. 1 а.с. 36), та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2015 року (т. 3 а.с. 27). Як убачається з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовлений станом на 12.11.2003 року (т. 1 а.с. 38-42), за цією адресою попереднім власником [PERSON] було самовільно збудовано гараж, позначений літ. «Ж». Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 221 від 28.12.2010 року (т. 1 а.с. 128-142) розподіл між співвласниками [PERSON] та [PERSON] 50/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до їх ідеальної долі не вбачається можливим, оскільки виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім'єю, як передбачно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року при зазначеному варіанті не виконуються вимоги пунктів 2.21, 2.22 (таблиця 1), 2.24, 2.30 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» та пунктів 6.28, 6.29, 6.37, 6.38 ДБН В.2.5-20-2001 «Газоснабжение». Ескпертизою було визначено, що належна [PERSON] частка в будинку відповідає 6,46 кв. м його загальної площі. У подальшому експертом було надано можливі варіанти добудови до житлового будинку по [ADDRESS] згідно варіантів № 2 та № 4 виділу 7/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 167-172). Кожен із запропонованих варіантів передбачає проведення значних добудов для можливого влаштування окремої ізольованої квартири. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 237 від 11.06.2013 року (т. 1 а.с. 77) погоджено ці варіанти розподілу домоволодіння. За результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи 06.02.2012 року було складено висновок експерта № 326/41, яким визначено, що розділити земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], розташовану по [ADDRESS], загальною площею 0,0500 га (в межах, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]) між співвласниками на дві окремі земельні ділянки відповідно до їхніх часток у спільній частковій власності з урахуванням Державних будівельних норм не представляється можливим (т. 1 а.с. 202-207). У висновку експерта № 31/12-2014 від 31.12.2014 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи (т. 2 а.с. 179-200) запропоновано 9 варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 500,0 кв. м, кадастровий номер [NUMBER], розташовану по [ADDRESS], які розроблені відповідно до варіантів № 2 та № 4 виділу 7/100 частки домоволодіння висновку № 221 судової будівельно-технічної експертизи 28.12.2010 року. У судовому засіданні [PERSON] та її представник вважали найбільш прийнятним другий варіант експертизи і тому просили обрати саме його при встановленні порядку користування земельною діялнкою. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За правилами ст. 358 ЦК України правоспільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Однак надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ст. 183 ЦК України. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від іншого співвласника матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Правовий аналіз цієї норми свідчить про те, що законодавець визначив чотири самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник у будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. З технічного паспорту на будинок, його плану вбачається, що спірна частина будинку (квартира № 1), яка належать спадкоємцям [PERSON] та [PERSON], складається з веранди площею 6,0 кв.м, кухні 8,0 кв.м, житлових кімнат 13,8 кв.м та 20,3 кв.м, а всього загальна площа становить 48,1 кв. м (т. 1 а.с. 125). За таких обставин, коли виділ у натурі спірної 7/100 ідеальної частини житлового будинку по [ADDRESS] в самостійне ізольоване жиле приміщення є неможливим і суд не приймає до уваги можливі варіанти добудови до житлового будинку по [ADDRESS] згідно варіантів № 2 та № 4 виділу 7/100 часток домоволодіння по [ADDRESS], так як вони визначають саме можливість проведення добудови до будинку в майбутньому та не спростовують висновку експерта щодо неможливості виділу зазначеної частки наявного будинку. Відсутність у [PERSON] належного на праві власності житла, окрім спірної 7/100 ідеальної частки будинку по [ADDRESS], на підтвердження чого до суду було надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2013 року та інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.08.2013 року (т. 2 а.с. 97, 99), не може свідчити про завдання істотної шкоди її інтересам у разі припинення права власності на неї, оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що будинок по [ADDRESS] є її єдиним місцем проживання і в ньому вона проживає фактично, а також згідно відомостей, які містяться з матеріалах справи, місцем її проживання є квартира [ADDRESS]. Враховуючи викладене, оскільки частка [PERSON] у будинку (7/100) є незначною (в порівнянні з розміром частки [PERSON] - 43/100) та складає фактично 6,46 кв. м його загальної площі і не може бути виділена в натурі, спільне користування будинком є неможливим, тому зазначені обставини є підставою для припинення права власності [PERSON] на частку в спільному майні. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що за чиннимзаконодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, тому не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Згідно висновку про вартість об'єкта оцінки станом на 11.03.2015 року (т. 2 а.с. 231-252), яким визначено вартість 7/100 часток спірного житлового будинку (складає 16694,00 грн.) і вартість 1/2 частки земельної ділянки (складає 86585,00 грн.) [PERSON] на депозитний рахунок Богунського районного суду міста Житомира були внесені грошові кошти в сумі 103279,00 грн., що підтверджується приходним касовим ордером № 118 від 28.07.2009 року, квитанцією № 21/37 від 11.03.2013 року та квитанцією № 153 від 27.03.2015 року. Проте [PERSON] до суду було надано інший висновок експертного оціночно-будівельного та оціночно-земельного дослідження від 08.04.2015 року № 08/04-2015 року (т. 3 а.с. 1-13), яким визначено, що дійсна ринкова вартість земельної ділянки площею 500,0 кв. м, кадастровий номер [NUMBER], розташована по [ADDRESS], становить 362400,00 грн., а дійсна ринкова вартість квартири № 1 (загальною площею 48,1 кв. м) в будинку [ADDRESS] становить 174700,00 грн. У судовому засіданні позивачу [PERSON] та її представнику судом було роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової експертизи для визначення дійсної реальної вартості спірної 7/100 частки житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки по [ADDRESS] та усунення розбіжностей, які містяться у висновках спеціаліста щодо вартості спірного майна. Однак ні вона, ні її представник не заявили такого клопотання. За наведених обставин, коли стороною позивача за первісним позовом до суду не надано належних, допустимих та переконливих доказів дійсної реальної вартості спірної 7/100 частки житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки по [ADDRESS], суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову в частині припинення права власності. Окрім того, вимоги первісного позову щодо встановлення нової ідеальної частки від цілого домоволодіння - 50/100 ідеальних часток житлового будинку по [ADDRESS] є безпідставними, так як не ґрунтуються на положеннях ст. 357 ЦК України, якою передбачено можливість зміни розміру ідеальної частки нерухомого майна. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року роз'яснено, що судам підвідомчі спори, пов'язані з правом приватної власності на жилий будинок, зокрема про виділ частки з будинку (поділ будинку), що є спільною власністю (частковою чи сумісною). Через наявність викладених вище підстав для припинення права [PERSON] на належній їй частки житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] суд відмовляє у задоволенні вимог за зустрічним позовом у частині вимог щодо виділу в натурі частки з нерухомого майна. Із цих же підстав також не підлягають задоволенню вимоги зустрічного позову щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,05 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] Поряд з цим, у разі, коли спірна земельна ділянка перебуває у власності кількох осіб, за наявності спору ними може пред'являться вимога про її поділ, а не вимога про встановлення порядку користування земельною ділянкою. І також за наведених обставин суд вважає безпідставною вимогу щодо визнання за [PERSON] права на отримання без нотаріально посвідченої згоди співвласників житлового будинку [PERSON] та [PERSON] дозволу органу місцевого самоврядування на проектування реконструкції належної їй на праві власності частини будинку [ADDRESS] і здійснення добудови до неї, здійснення реконструкції і добудови. Частинами 1 та 7 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. У пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). [PERSON], звертаючись у зустрічному позові з вимогою до [PERSON] знести самовільно збудований нею гараж, позначений на плані літ. «Ж», площею 22,7 кв. м по [ADDRESS] за рахунок останньої, не довела належними, допустимими та достатніми доказами порушення її прав як власника земельної ділянки, зважаючи на те, що земельна ділянка в натурі між нею та [PERSON] не поділена, а також нею не надано доказів можливості її звернення до суду з такою вимогою в інтересах мешканців м. Житомира, які користуються правом проходу та проїзду по [ADDRESS]. Окрім того, [PERSON] не доведено, що самовільне будівництво гаража, позначеного на плані літ. «Ж», площею 22,7 кв. м по [ADDRESS] було здійснено саме [PERSON], а згідно відмітки в технічному паспорті на будинок по [ADDRESS] зазначений гараж був самовільно побудований їхнім батьком [PERSON] ще до виникнення у спадкоємців права власності на спадковий будинок. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed