Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Нотаріус Дніпропетровської нотаріальної контори [PERSON] про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини на обовязкову частку спадкового майна в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне, 19 липня 2013 року помер її чоловік - [PERSON], який проживав [INFO], будинку № 12, села Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області. Після смерті чоловіка залишився заповіт в якому він все своє майно, а саме : належну йому частину квартири № 8, що знаходиться в будинку № 12 по вул. Парковій в селі Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області та належну йому земельну ділянку площею 4,370 гектарів в межах згідно з планом, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ДП № 111518, виданого виконкомом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 25 грудня 2001 року, згідно рішення № 14/23 14 сесії 23 скликання Новоолександрівської сільської ради від 26 червня 2000 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 565 пай № 10-5 заповідав [PERSON] повністю. До смерті чоловіка [PERSON] проживала разом з чоловіком за адресом: [ADDRESS], де на теперішній час проживає. З чоловіком [PERSON] вона перебувала у законному шлюбі з 27 липня 1974 року. Позивач доглядала та піклувалася під час хвороби [PERSON], а коли чоловік помер вона взяла на себе всі клопоти по його похованню. Після смерті чоловіка [PERSON] всі його документи опинились у її сина [PERSON] який про заповіт нічого їй не сказав, а вона нікуди не зверталася стосовно спадкового майна так як вважала, що майно чоловіка по закону перейшло до неї. [PERSON] з 27 жовтня 1997 року по теперішній час проживає за адресою : [INFO], хоча з 20 листопада 2006 року був зареєстрований за адресою [INFO]. В грудні 2013 року її син [PERSON] звернувся до позивача та став її умовляти написати заяву до нотаріуса, що начебто вона відмовляється від належної їй обов'язкової частки в спадковому майні після смерті її чоловіка. Її син [PERSON] наполягав на тому, що оформлення спадщини буде коштувати їй великих коштів яких у неї бракує. Крім того на відмову від обов'язкової частки у спадковому майні яке залишилось після смерті її чоловіка наполягала дружина її сина. В грудні 2013 року позивач з відповідачем і його дружиною відповідача поїхали до державної нотаріальної контори Дніпровського (Дніпропетровського) району Дніпропетровської області де позивач написала заяву про те, що відмовляється від належної їй обов'язкової частки спадщини після смерті її чоловіка. Відповідач обіцяв сплатити позивачу кошти за належну їй обов'язкову частку в спадщині. Крім того вона не розуміла та не усвідомлювала свої дії та які наслідки можуть настати після підписання заяви про відмову від спадщини. В 2017 році позивачу стало відомо про те, що відповідач не має наміру сплатити позивачу кошти за належну їй обов'язкову частку. [PERSON] звернулась з заявою до держаної нотаріальної контори Дніпровського району Дніпропетровської області про скасування своєї заяви про відмову від обов'язкової частки спадкового майна після смерті її чоловіка [PERSON], але державний нотаріус [PERSON] JI.B. відмовилась приймати заяву та повідомила, що вже запізно подавати заяву про скасування заяви про відмову і що позивач всі свої права на обов'язкову частку в спадщині втратила. Позивач вважає, що її син [PERSON] під впливом обману змусив її написати заяву про відмову від обов'язкової частки в спадщині, а вона під впливом помилки підписала вказану заяву. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач по справі [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав заяву, відповідно до якої, просить суд розглядати справу без участі представника. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19 липня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-КИ №528363, виданим виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та про що складено відповідний актовий запис № 71. Померлий [PERSON] є батьком [PERSON] та чоловіком [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу. Відповідно до паспорта громадянина України серії АМ № 547047, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 594/2013. З відповідною заявою про отримання спадщини за законом до державного нотаріуса 24.12.2013 року звернувся відповідач [PERSON] В свою чергу, [PERSON] 24.12.2013 року звернулася до державного нотаріуса із заявою, в якій зазначила, що відмовляється від прийняття належної їй спадщини, яка залишилася після померлого 19 липня 2013 року чоловіка [PERSON] Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статі Кодексу передбачено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від30травня 2008року №7«Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Якщо у спадкоємця протягом шести місяців з дня відкриття спадщини виникає бажання отримати спадщину, то він або його представники можуть відкликати заяву про відмову від спадщини та в встановленому законом порядку подати заяву про прийняття спадщини. Відмова від спадщини на користь іншого спадкоємця має носити добровільний характер та повинна бути здійснена згідно з правилами про дійсність правочинів. Тобто заява повинна бути здійснена особою, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, в момент здійснення заяви особа не повинна знаходитись під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Якщо така заява мала місце, то вона в судовому порядку може бути визнана недійсною. Згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями ст. ст. 225, 229-231, 233 цього Кодексу. Як зазначено у 2 абзаці ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість за цільовим призначенням. Відмова від спадщини це односторонній правочин, який в силу вимог ст. 229 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини, позивач не передбачала негативних наслідків для себе щодо спадкового майна вчиненням такого правочину, не могла навіть припустити, що відповідач спроможний ввести її в оману. Внаслідок обману, позивач помилилася щодо своїх прав на спадкове майно, а також помилилася щодо обовязків відповідача, який обіцяв сплатити позивачу кошти за належну їй обов'язкову частку в спадщині, однак відмовилась це робити. Натомість підписана позивачем заява про відмову від прийняття спадщини стала перешкодою для отримання нею права власності навіть на частку спадкового майна. У Пленумі Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визначається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення». В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач по справі навмисно ввів свою матір в оману саме з метою підписання останньої заяви про відмову від прийняття спадщини. Наслідки вчинення вказаного правочину для відповідача були відомі й бажані, тоді як позивачу були невідомі. Виходячи зі змісту позову, позивач вважала, що її заява була отримана від неї шляхом обману відповідачем, оскільки на момент звернення до нотаріуса позивач не знала про наявність умислу у відповідача на вчинення обману шляхом нинішнього небажання відповідача передати позивачу кошти за належну їй обов'язкову частку в спадщині, тому суд дійшов висновку, що мала місце помилка спадкоємця щодо обставин, які мають істотне значення (щодо прав та обов'язків спадкоємця), а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вище вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved