Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09 травня 2015 року вона позичила [PERSON] 3\~000 доларів США, що в еквіваленті до гривні дорівнювалося 76\~500 гривень (курс долара США за офіційним курсом НБУ на день складання позву становив 25,50 гривень за 1 долар США), на підтвердження чого була складена розписка від 09.05.2015 р.. Останній зобов`язався повернути борг до 01 січня 2016 року. Проте до сьогодні [PERSON] свої зобов`язання не виконав. Просить суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 76\~500 гривень та 3% річних в сумі 3\~835,47 гривень, а також витрати на сплату судового збору в розмірі 750 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю, мотивуючи тим, що вони не обґрунтовані, тобто в розписці не вказано про те, що відповідач брав кошти в борг, розписку склав для того, щоб зберегти сім`ю з позивачем, а тому відсутні підстави для стягнення боргу. Крім того, в розписці не вказано в доларах якої країни вказана сума. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на підставі наступного. Під час розгляду справи по суті встановлено, що відповідно до розписки від 09.05.2015 р. [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] грошову суму в розмірі 3000 доларів до 01.01.2016 р. (а. с. № 5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зі статті 207 ЦК України слідує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Верховний Суд України у вищевказаній постанов наголосив на тому, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж позиція викладена і в постанові від 10.05.2018 р. у справі № 448/269/16 Верховним Судом. Як вбачається з розписки від 09.05.2015 р., яку склав відповідач, про те, що він зобов`язався повернути позивачу грошову суму в розмірі 3000 доларів до 01.01.2016 р., то в ній відсутні відомості про отримання останнім цих котів як позики від позивача. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про отримання відповідачем позики від позивача, останньою та її представником суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. За таких обставин суд прийшов до висновку про недоведеність і необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики та 3% річних від простроченої\~суми за\~вищевказаною розпискою,\~виходячи з\~її змісту.

Outcome: dismissed