Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання їхньої спільної малолітньої доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1032,00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитини повноліття. В своєму позові позивачка посилається на те, що з відповідачем по справі вона проживала без реєстрації шлюбу однією сім'єю більше двох років, відповідач не заперечує свого батьківства і, за його згодою, в свідоцтві про народження дитини записаний як батько. Сторони мешкають окремо, дитина мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивачка вказує на те, що їй одній важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. У судове засідання позивачка не з'явилася, але надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити їх повністю. Крім того, позивачка просила суд про розгляд справи в її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги позивачки визнав частково, посилаючись на те, що він тривалий час перебуває на лікарняному і не має можливості сплачувати аліменти в розмірі зазначеному позивачкою у зв'язку зі станом здоров'я, просив суд визначити аліменти у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та про розгляд справи в його відсутність у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання за станом здоров'я. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, судом, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають підлягає частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], її батьком вказаний [PERSON] - відповідач по справі (а.с. 2). З довідки № 2188 від 10.10.2013р., виданої виконкомом Арцизької міської ради Арцизького району Одеської області вбачається, що дитина [PERSON] проживає разом з позивачкою (а.с. 5). Відповідно до висновку лікарсько-консультаційної комісії Арцизької центральної районної лікарні Одеської області від 11.02.2014р. дитина [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у лікаря невропатолога з діагнозом пренатальна патологія центральної нервової системи (а.с. 21). Згідно листків непрацездатності АГЕ № 552770 від 19.12.2013р., АВО № 284903 від 22.11.2013р., АВО № 775998 від 28.11.2013р. відповідач [PERSON] хворів (а.с. 15, 16). Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Ч.3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст.184 СК України). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження та не заперечувалося відповідачем, тому, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати її до досягнення нею повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину, яка проживає з матір'ю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивачки на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному позивачкою. Позивачка не надала суду жодного переконливого доказу такої можливості відповідача, зокрема сплачувати аліменти на її користь у розмірі 1032,00грн., чим не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Суд не бере до уваги згоду відповідача сплачувати аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що хворіє так як він не надав судові переконливих доказів, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України та суд вважає, що така згода є необґрунтованою та такою, що суперечить імперативності норми, встановленої ч. 3 ст. 181 СК України. З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів та обставин справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки щомісячно на утримання малолітньої дитини до її повноліття, підлягає стягненню аліменти у розмірі 500,00грн., які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 20 листопада 2013 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі вищезазначеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial