Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Позов обґрунтовано тим, що у період з 02 грудня 2011 р. перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду від 16 грудня 2019 р. У шлюбі у них народилися сини - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з позивачкою, та перебувають на її утриманні. Вказує, що ніколи не перешкоджала спілкуванню дітей з батьком, однак останній участі у їх вихованні не бере. Позивачка зазначає, турбується про здоров`я дітей, створює комфортні умови для їх розвитку, проводить свій вільний час разом із дітьми, завжди присутня на батьківських зборах, класних та шкільних заходах, має стабільний достатній дохід, характеризується позитивно, для дітей створені усі необхідні умови для проживання. Вважає, що саме проживання дітей з нею відповідає інтересам дітей, вона не буде чинити перешкод батьку у спілкуванні з дітьми та отримання його піклування, а розлучення дітей з позивачкою негативно вплине на їх психологічний стан. Ухвалою суду від 1 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги, та визначити їх місце проживання за адресою її реєстрації. Відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд встановив таке. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2 грудня 2011 року, який розірвано рішенням луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 16 грудня 2019 р. у справі №161/18261/19 (а.с. 9). В шлюбі у сторін народилась народилися сини - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. 19 січня 2021 р. позивачка уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 10). На даний час всі проживають за адресою чоловіка [PERSON] - [ADDRESS] . Водночас, діти зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 22.01.2021року №24 (а.с. 13). [PERSON] офіційно працевлаштована на ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» та отримує доходи у вигляді заробітної плати за місцем роботи (а.с. 22). За місцем роботи та за місцем проживання позивачка характеризуються позитивно (а.с. 22, 23). Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання дітей, складеного в.о. начальника ССД Ківерцівської міської ради, умови проживання дітей задовільні, у помешканні прибрано, тепло, у кожної дитини є окреме спальне місце, стіл для виконання домашніх завдань, речі по сезону та іграшки (а.с. 24). За письмовим висновком органу опіки і піклування Ківерцівської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю вказано, що за доцільно визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю (а.с. 27-28). При цьому, у висновку зауважено, що при спілкуванні з дітками з`ясовано, що вони комфортно себе почувають разом з матір`ю, з повагою ставляться до [PERSON] , мають друзів, з татом бачилися востаннє два роки тому, вказали, що він зрідка телефонує до них (а.с. 27-28). Позивачка вказує, що батько не цікавиться життям дітей, не бере участі у їх вихованні, дозволяє собі грубу поведінку, погрожував відібрати дітей, при цьому, зауважує, що при його бажанні вона не буде заперечування спілкуванню дітей з батьком. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Судом встановлено, що позивачка не чинить відповідачу будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні із синами, а також участі у їх вихованню. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким діти будуть проживати. Визначаючи місце проживання дітей з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дітей, так як діти вже досить тривалий час проживають разом із матір`ю. При таких обставинах, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, визначивши місце проживання малолітніх дітей з матір`ю. При цьому, суд зауважує, що відповідач у підготовчому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 908,00 грн. в дохід держави.

Outcome: approved