Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Луганського обласного наркологічного диспансеру про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем. 31.08.2014 року у зв`язку з проведенням в м. Луганську антитерористичної операції вона за власним бажанням звільнилась з роботи та цього ж дня отримала трудову книжку. В день звільнення відповідач не провів з нею розрахунку, внаслідок чого утворилась заборгованість із заробітної плати за липень-серпень 2014 року в сумі 5621,21 грн. за кожний місяць, заборгованість у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік всього в сумі 11242,42 грн., заборгованість у вигляді компенсації за невикористані відпустки в кількості 147 днів за 2012-2013 роки у розмірі 37759,89 грн., що загалом становить 60244,73 грн. Наявність зазначеної заборгованості підтверджується довідкою ПФУ форми ОК-5. Відповідач відмовив їй у виплаті належних сум, мотивуючи це тим, що заклад лише 01.12.2014 року перемістився та територію, підконтрольну українським органам влади. Вона не мала можливості користуватись належними їй грошовими коштами, терпіла незручності життєвого характеру та майнові складнощі. Через бездіяльність відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 50000 грн. Згодом позивач уточнила позовні вимоги, відмовившись від вимог в частині стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн., окрім зазначеної заборгованості в сумі 60244,73 грн., з урахуванням вимог уточненої позовної заяви просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2014 року по 04.02.2019 року за 1113 робочих днів затримки, виходячи з середньоденного заробітку в сумі 272,60 грн., в розмірі 303403,80 грн. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати заробітної плати за липень 2014 року в сумі 5621,21 грн. та за серпень 2014 року в сумі 5621,21 грн., із виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік в сумі 11242,42 грн., компенсацію за невикористані відпустки в кількості 147 днів за 2012-2013 роки у розмірі 37759,89 грн., що загалом становить 60244,73 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2014 року по день звернення до суду з цим позовом в сумі 303403,80 грн. Відповідач Луганський обласний наркологічний диспансер надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтував тим, що Луганський обласний наркологічний диспансер був переміщений до м. Сєвєродонецька з м. Луганська, яке знаходиться на території тимчасово непідконтрольній органам влади України, та з 01.12.2014 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Через проведення антитерористичної операції не вдалось перевезти до м. Сєвєродонецька оргтехніку та документи, створені до 01.12.2014 року, в тому числі накази з кадрових питань, особові справи та особові картки працівників, відомості про нарахування заробітної плати. Позивач [PERSON] не перемістилась разом з установою до м. Сєвєродонецьк і в теперішній час продовжує працювати медичною сестрою в так званому «Луганському республіканському наркологічному диспансері», який знаходиться в м. Луганську. Заборгованість із заробітної плати за липень 2014 року в сумі 5621,21 грн. та за серпень 2014 року в сумі 5621,21 грн. не підтверджена первинними фінансовими документами та не облікована у Луганському обласному наркологічному диспансері. Матеріальна допомога на оздоровлення надається працівнику у розмірі посадового окладу, а не в розмірі середнього заробітку тільки при наданні відпустки. Неможливо документально підтвердити, чи надавалась позивачу в 2014 році щорічна відпустка. Виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою, її розмір визначається колективним договором, який не вдалось вивезти разом з іншими документами. Ніякими первинними документами не підтверджено наявність у позивача 147 днів невикористаної щорічної відпустки та розміру компенсації в сумі 37759,89 грн., позивач також не надає жодних документів на підтвердження зазначених обставин. При цьому відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вини відповідача в не проведенні розрахунку немає. Позивач [PERSON] надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що 31.08.2014 року вона звільнилась з роботи з Луганського обласного наркологічного диспансеру за власним бажанням. На день звільнення установа знаходилась в м. Луганську та щоденно працювала, ніяких наказів про призупинення її діяльності не видавалось. Довідка від 21.05.2019 року №883/01-14 про те, що документи, датовані до 01.12.2014 року відсутні в наявності у відповідача, не тягне ніяких юридичних наслідків і є неналежним доказом. 01.12.2014 року відповідач, який перемістився з тимчасово окупованої території України до м. Сєвєродонецька, відповідно до постанови КМУ від 07.11.2014 року повинен був виплатити їй у повному обсязі заробітну плату та виплати за час щорічної відпустки за рахунок кошторису установи. Відповідач мав можливість розрахувати належні їй виплати, виходячи з нового штатного розпису, який почав діяти з 01.12.2014 року. Посилання на відсутність первинних документів є необґрунтованим, оскільки вона надала копію трудової книжки, де є запис про її звільнення. Вона постійно проживає на території м. Вишгород Київської області, куди перемістилась в 2016 році. Місто Луганськ було внесено до переліку міст, де проводиться антитерористична організація лише в листопаді 2014 року, а вона звільнилась з роботи 31.08.2014 року, тому відповідачу ніщо не перешкоджало провести з нею повний розрахунок на день її звільнення. 16.04.2019 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. 21.10.2019 року судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн., про виправлення описки та про відмову у витребуванні доказів. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача Сєдих С.І. в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі та відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Луганським обласним наркологічним диспансером в період з 20.02.1995 року по 31.08.2014 року. 31.08.2014 року позивач звільнилась з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Позивачем заявлено вимоги стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати заробітної плати за липень 2014 року в сумі 5621,21 грн. та за серпень 2014 року в сумі 5621,21 грн., із виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік в сумі 11242,42 грн., компенсацію за невикористані відпустки в кількості 147 днів за 2012-2013 роки у розмірі 37759,89 грн., що загалом становить 60244,73 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2014 року по день звернення до суду з цим позовом в сумі 303403,80 грн. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. У відповідності до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 2 Закону України «Про відпустки» встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частинами 1-3 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача належних позивачу при звільненні грошових коштів, остання не надала суду жодних документів на підтвердження обґрунтованості та розміру заявлених до стягнення грошових коштів. Відповідач заперечував наявність перед [PERSON] боргу із заробітної плати за липень 2014 року в сумі 5621,21 грн. та за серпень 2014 року в сумі 5621,21 грн. За таких обставин наявність існування боргу із заробітної плати підлягало доказуванню у цій справі. Однак позивачем суду не надано належних та допустимих доказів наявності такої заборгованості. Крім того, як вбачається з наданої позивачем довідки ПФУ форми ОК-5 заробітна плата в липні та серпні 2014 року їй відповідачем не нараховувалась. При цьому первинні документи про розмір нарахованої позивачеві заробітної плати за липень-серпень 2014 року взагалі відсутні, що підтверджується довідкою від 21.05.2019 року №883/01-14, а отже неможливо визначити кількість робочих днів, фактично відпрацьованих позивачем в зазначений період, та встановити, який реальний розмір заробітної плати був нарахований позивачу за ці дні. Таким чином, сам по собі факт звільнення позивача з Луганського обласного наркологічного диспансеру не може бути безумовною підставою для задоволення позову в частині вимог про стягнення заробітної плати, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Покладання на Луганський обласний наркологічний диспансер відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку на користь позивача є можливим за наявності його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів. З наведеного суд доходить висновку про те, що оскільки відповідач не має перед позивачем невиконаних зобов`язань із виплати заробітної плати, то це в свою чергу виключає існування підстав для покладання на відповідача обов`язку зі сплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з вересня 2014 року по день звернення до суду з цим позовом в сумі 303403,80 грн. Відповідач зазначив, що не має доступу до своїх первинних бухгалтерських та кадрових документів, які датовані до 01.12.2014 року. Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VIII та №252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Луганськ визнано тимчасово окупованою територією України. Окрім цього, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 78 ЦПК України). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. (ст.95 ЦПК України). Також в матеріалах справи відсутні належним чином оформлені і письмові докази про кількість невикористаних позивачем календарних днів щорічних відпусток за період 2012-2014 року та про розмір заробітної плати за відповідний період для розрахунку її грошової компенсації. Позивачем [PERSON] не надано доказів того, що їй взагалі надавалась щорічна відпустка чи її частина, коли саме, за який період робочого часу та якою тривалістю, чи просила при цьому позивач виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення. Сам по собі факт звільнення позивача з роботи з Луганського обласного наркологічного диспансеру 31.08.2014 року не може бути підставою для стягнення на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік в сумі 11242,42 грн. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, суд відзначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за липень-серпень 2014 року та його вини у невиплаті цієї заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку за період 2012-2014 року, матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік та належних при звільненні сум у визначені ст. 116 КЗпП України строки, а тому і підстав вважати порушеними її трудові права на час розгляду справи немає. Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, а також те, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 41 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3034,04 грн.

Outcome: approved