Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, міського голови Івано-Франківська про визнання незаконним п.16 додатку 2 рішення 38 сесії 6-го демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 18.10.2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» та п. 27 рішення № 1383-43, 43 сесії 6 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 21.03.2014 року «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», в частині передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнання незаконним розпорядження міського голови Івано-Франківськ «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» від 22.05.2013 року № 211-р, в частині передання у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року (суддя Домбровська Г.В.) відкрито провадження у справі (а.с. 22, т. 1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016року (головуючий-суддя Домбровська Г.В.) до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] та Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою (м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 7) (а.с. 37, т. 1). У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Домбровської Г.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 56 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 172, т. 1). Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Польській М.В. (а.с. 173, т. 1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року (с. [PERSON] ) справу прийнято до провадження (а.с. 174, т. 1). Відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 103 від 08.08.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи, у зв`язку із закінченням 31.08.2017 року п`ятирічного строку призначення судді [PERSON] вперше (а.с. 176, т. 1). Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 177, т. 1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2017 року (с. [PERSON] ) справу прийнято до провадження (а.с. 178, т. 1). Позивачкою під час розгляду справи уточнювалися позовні вимоги (а.с. 144-147, т. 1 та а.с. 20-33, т. 2), відповідно до яких позивачка просить: визнати право на частину земельної ділянки за [PERSON] ,кадастровий номер 2610100000:06:002:0426, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 669249526101, номер запису про право власності 10224144, загальна площа - 0,002 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться під проїздом до двоквартирного будинку по [ADDRESS] , - пропорційно площі квартири [ADDRESS] , визнати незаконним право власності на 2372/10000 частину (на 23,72 %) вказаної земельної ділянки за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнати за [PERSON] право на 2372/10000 частину (на 23,72 %) названої земельної ділянки та визнати право [PERSON] на оформлення переходу права власності на цю частину земельної ділянки від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на [PERSON] ; визнати право на частину земельної ділянки за [PERSON] , кадастровий номер 2610100000:06:002:0427, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 668657326101, номер запису про право власності 10214782, загальна площа 0,0254 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] , визнати незаконним право власності на 1/1 частину (на 100,00 %) вказаної земельної ділянки, що становить частину приватизованого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подвір`я будинку по [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнати за [PERSON] право на 1/1 частину (на 100,00 %) названої земельної ділянки та про визнання права [PERSON] щодо оформлення переходу права власності на цю частину земельної ділянки від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на [PERSON] ; визнати помилковими та скасувати рішення 38-ї сесії 6-го демократичного скликання № 1250-38 від 18.10.2013 року Івано-Франківської міської ради в частині п. 16 додатку 2 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», що стосується громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнати помилковими та скасувати рішення 43-ї сесії 6-го демократичного скликання Івано-Франківської міської ради № 1383-43 від 21.03.2014 року «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» - в частині п. 27, щодо передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на [ADDRESS] громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стосовно громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; скасувати розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Андрюсовича від 22.05.2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» - в частині передання у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнати факт припинення чинності з 14.04.1997 року ордера № 003372 про вселення в житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] (з вписанням до нього вселюваних [PERSON] та [PERSON] ) та договору найму [PERSON] житлового приміщення, укладеного з керуючим управління будинками, оскільки з цієї дати квартира [ADDRESS] стала відновленим правом приватної власності реабілітованої [PERSON] , яка пізніше померла, внаслідок чого з 11.11.2013 року власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] - спадкоємиця померлої [PERSON] , усунути перешкоди користування [PERSON] частиною будинку по [ADDRESS] , в межах об`єму квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м.кв., у спосіб виселення з квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м.кв., яка займає 2372/10000 частину (23,72 %) будинку по [ADDRESS] , - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також будь-якої іншої особи, яку вселено в цю квартиру [PERSON] , [PERSON] чи [PERSON] та вселити в цю квартиру [PERSON] , а до виселення з квартири [ADDRESS] , - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - про стягнення з Івано-Франківської міської ради в користь [PERSON] щомісячно по 6000 грн. з щомісячною індексацією, як за оренду названої квартири для [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; відшкодування [PERSON] за рахунок Івано-Франківської міської ради 414 000 грн. майнової шкоди, що дорівнює ціні втраченої вигоди, що могла б бути доходом з 11.11.2013 року [PERSON] при здачі квартири [ADDRESS] в оренду третім особам (за розрахунком нинішньої середньої ціни оренди квартири площею 43,4 м.кв. в центрі міста Івано-Франківська), якщо б цьому [PERSON] - власниці квартири [ADDRESS] умисно з 14.11.2013 року не перешкоджала Івано-Франківська міська рада. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що Івано-Франківською міською комісією з питань поновлення прав реабілітованих та виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення про повернення реабілітованій [PERSON] раніше конфіскованого житлового приміщення № 2 по [ADDRESS] . Реабілітована [PERSON] , на підставі рішення № 4 від 29.01.1997 року Івано-Франківського міськвиконкому «Про повернення квартири [ADDRESS] » оформила відновлене право власності на вказане житло, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14.04.1997 року на ім`я [PERSON] , тим самим [PERSON] прийняла повернуту їй квартиру як реабілітованій, в порядку Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» у приватну власність. Проте з того часу з 14.04.1997 року виконавчим комітетом міської ради нібито вирішувалося питання щодо відселення громадян, які і на сьогоднішній день проживають в квартирі [ADDRESS] . Виконком міської ради сповіщав реабілітовану [PERSON] (пізніше - її спадкоємця [PERSON] ), що при наявності коштів або вільного житлового фонду громадяни, які проживають в названій квартирі, будуть відселені з наданням їм житла у встановленому Житловим кодексом порядку і лише після цього вимоги Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» щодо законних прав реабілітованої [PERSON] (її спадкоємця - [PERSON] ) будуть виконаними. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.02.2008 року [PERSON] є спадкоємцем майна гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме власницею квартири [ADDRESS] . До прийняття рішення щодо поновлення прав реабілітованих [PERSON] разом зі своїми дітьми - [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] , право на проживання у неї підтверджував ордер про вселення в житлове приміщення за № 003372 та договір найму житлового приміщення, укладений з керуючим управління будинками. Тобто, [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] являлася наймачем. Оскільки з 14.04.1997 року [PERSON] оформила відновлене право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , то ця квартира перестала бути муніципальним житлом, не підлягала за будь-яким критерієм до приватизації, зокрема особами, які в ній проживали та щодо яких мало відбутися виселення з наданням іншого рівноцінного житла. В той же час, оскільки з 14.04.1997 року квартира [ADDRESS] стала відновленим правом приватної власності реабілітованої [PERSON] , з цього моменту став недійсним (припинив чинність) ордер № 003372 про вселення в житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] (з вписанням до нього вселюваних [PERSON] та [PERSON] ) та договір найму житла [PERSON] , укладений з керуючим управління будинками. Таким чином позивачка, як правонаступниця реабілітованої [PERSON] , продовжила очікувати виконання Івано-Франківською міською радою (її виконкомом та її головою) вимог Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» - безумовного повернення спірної квартири, але увесь цей час від Івано-Франківської міської ради отримувала лише інформацію, суть якої зводилася до такого - «при наявності коштів або вільного житлового фонду громадяни, які проживають в названій квартирі, будуть відселені з наданням їм житла у встановленому Житловим кодексом порядку і лише після цього вимоги Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» будуть щодо законних прав реабілітованої, а тепер уже щодо законних прав її спадкоємця будуть виконаними». Незважаючи на факти та відповідаючі їм норми права, 18.10.2013 року Івано-Франківська міська рада прийняла рішення № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», яким дала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, згідно додатку 2 (п. 16), зокрема, - [PERSON] і [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (площа земельної ділянки 0,0604 га), а 21.03.2014 року Івано-Франківська міська рада прийняла рішення № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», цим рішенням вирішено - (п.27) «Внести зміни в п. 16 додатку 2 до рішення 38 сесії міської ради 6-го демократичного скликання від 18.10.2013 року, в частині зміни кількості співвласників при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на [ADDRESS] та викласти його в наступній редакції: « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] . Рішення про передачу у власність земельної ділянки, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] , частина якого є в приватній власності [PERSON] у межах об`єму квартири [ADDRESS] в ньому, а саме загальною площею 43,4 м.кв., що займає 2372/10000 частини (23,72 %) будинку, не могло бути прийняте Івано-Франківською міською радою в інтересах інших осіб, які не є власниками нерухомого майна, спорудженого на такій земельній ділянці, бо ця земельна ділянка мала і має цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] . Оскільки рішеннями Івано-Франківської міської ради зовсім не враховано, що до квартири [ADDRESS] з 14.04.1997 року громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають ніякого права, оскільки порушено принципи нерозривності нерухомого майна та земельної ділянки, яка знаходиться виключно під будинком, цільове призначення якої для спорудження на ній цього нерухомого майна, допоміжних споруд і для обслуговування спорудженого на ній нерухомого майна, власником якого є на 2372/10000 частину (23,72 %) [PERSON] , а на решту [PERSON] (власник квартири [ADDRESS] ), а також, оскільки, порушені й принципи нерозривності нерухомого майна та земельної ділянки, яка є подвір`ям будинку, цільове призначення якої для спорудження на ній нерухомого майна, допоміжних споруд і для обслуговування спорудженого на ній нерухомого майна, ураховуючи те, що подвір`я будинку щодо права власності на нього поділене між [PERSON] (власник квартири [ADDRESS] ) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в такому разі суду слід визнати незаконними та скасувати вказані рішення Івано-Франківської міської ради. Івано-Франківською міською радою не виконуються обов`язкові до виконання приписи положень Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Зважаючи, що Івано-Франківською міською радою чинилися умисні перешкоди [PERSON] щодо користування власністю, яка могла б приносити позивачці щомісячний дохід від здачі її в оренду і в нинішніх цінах [PERSON] отримувала б щомісячного доходу в сумі 6000 грн. Такі порушення права [PERSON] зі сторони Івано-Франківської міської ради тривають з 14.11.2013 року, тобто на 14.10.2019 рік правопорушення здійснюється упродовж 1987 днів або, що одне і те ж саме, протягом 5 років 9 місяців, тому втрачена вигода складає 414000 грн., що і складає ціну заподіяної правопорушеннями Івано-Франківської міської ради лише майнової шкоди [PERSON] . \~ Представник Івано-Франківської міської ради подала відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позов є безпідставний та необґрунтований, а відтак, не підлягає до задоволення. [PERSON] був поданий необхідний пакет документів передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, а тому правових підстав для відмови у видачі розпорядження міським головою про приватизацію житла не було. Безоплатна передача земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відбувається за порядком, який визначений ст. 118 Земельного кодексу України, на підставі технічних матеріалів, які підтверджують розмір земельної ділянки, яка перебуває є користуванні, або за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якщо вона передається із земель запасу. Однак, позивачка не зверталася у визначеному законом порядку до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про надання їй в користування чи у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] . Представник відповідача зазначає на відсутність підстав для визнання недійсним ордера про вселення в спірне житлове приміщення, зважаючи, що така категорія справ розглядається за правилами окремого провадження. Щодо позовної вимоги про відшкодування [PERSON] за рахунок Івано-Франківської міської ради 414 000 грн. майнової шкоди, що дорівнює ціні втраченої вигоди, що могла бути доходом, представник відповідача, посилаючись на ст. 22 ЦК України, вказує, що поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивачка повинна довести також, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток (а.с. 41-42, т. 2). \~ В судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог. Просили суд про задоволення позову. \~ Представник відповідача - Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. \~ Треті особи [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат відносно вимог позову заперечували. \~\~ Представник третьої особи - Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою заперечував щодо задоволення позову. \~ Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 4 від 29.01.1997 року, управлінню житлового господарства міськвиконкому та обласному бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння і квартири громадянам (згідно додатку №1) та видати їм свідоцтво на право власності. Зобов`язати власників оформити договори житлового найму з громадянами, які там проживають, до їх відселення (а.с. 7, т. 1). З копії архівного витягу з додатку до рішення міськвиконкому № 4 від 29.01.1997 року вбачається, що згідно прийнятого рішення №14 [PERSON] повернуто квартиру [ADDRESS] сім`ї [PERSON] , яка складається з 3 чоловік (а.с. 8, т. 1). Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14 квітня 1997 року, виданого міським управлінням житлового господарства, квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] . Загальна площа квартири становить 43,4 кв. Свідоцтво видано згідно рішення МВК від 29 січня 1997 року №4 (а.с. 9, т. 1). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.02.2008 року, [PERSON] є спадкоємцем майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , а саме квартири [ADDRESS] (а.с. 10, т. 1). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 12764945, дата формування 14.11.2013 року вбачається, що [PERSON] є одноосібним власником об`єкту житлової нерухомості, а саме двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, т. 1). Як слідує з матеріалів справи, до прийняття рішення щодо поновлення прав реабілітованих № 14 від 30.03.1994 року, [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] , на підставі ордеру на житлове приміщення № 003372. Разом з наймачем проживали її діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30, т. 1). Також, як слідує з Договору купівлі-продажу квартири від 06.11.2001 року, [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] (а.с. 47, т. 1). 22.05.2013 року міським головою [PERSON] було видано розпорядження «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» за № 211-р (а.с. 14, т. 1). Згідно даного розпорядження у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 15, т. 1). З матеріалів справи слідує, що підставою для передачі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , слугували наступні документи: довідка про склад сім`ї наймача квартири від 04.04.2013 року, з якої встановлено, що у спірному житлі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28, т. 1), ордер на житлове приміщення № 003372 (а.с. 30, т. 1), заява [PERSON] про передачу у приватну власність квартири (а.с. 29, т. 1), приватизаційні платіжні доручення (а.с. 32-34, т. 1). Рішенням Івано-Франківської міської ради від 18.10.2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянам, згідно додатку 2. В список громадян, яким надається дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), який значиться у даному додатку, під пунктом 16 включено [PERSON] і [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , площа земельної ділянки 0,0604 га (а.с. 16-18, т. 1). Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 21.03.2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» вирішено: «27. Внести зміни в п.16 додатку 2 до рішення 38 сесії міської ради 6-го демократичного скликання від 18.10.2013 року в частині зміни кількості співвласників при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0.0604 га на [ADDRESS] та викласти його в наступній редакції: «… [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] і далі по тексту було «… [PERSON] , [PERSON] …» (а.с. 19, т. 1). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями частини другої статті 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визначено, що вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Пунктом 9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» роз`яснено, що реабілітовані згідно із статтями 1 та 3 цього Закону особи (їх спадкоємці першої черги) мають право на повернення (відшкодування вартості) вилучених у них будинків, майна (стаття 5). Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо). Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. В разі неможливості повернення будівель чи майна у натурі реабілітованому (його спадкоємцям першої черги) їх вартість відшкодовується установами, організаціями та їх правонаступниками громадянам та їх спадкоємцям, а якщо ці фізичні та юридичні особи та їх правонаступники невідомі - фінансовими органами з коштів місцевого бюджету у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, встановлюється на підставі документів про його вилучення і реалізацію з архівів та інших установ. Майно (або його компенсація) повертається спадкоємцям першої черги реабілітованого разі подання свідоцтва про право на спадщину, яке відкривається з дня прийняття про це рішення районною Комісією з питань поновлення прав реабілітованих. Коло спадкоємців першої черги визначається на день винесення цього рішення. Свідоцтво про право на спадщину видається нотаріальними конторами достроково на підставі відповідного рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих, яке має містити відомості про склад спадкового майна (або суму його відшкодування у мінімальних заробітних платах), перелік документів, на підставі яких встановлена належність громадянина до кола спадкоємців першої черги, та документів, згідно з якими встановлено факт смерті спадкодавця. В разі появи спадкоємців першої черги реабілітованого вони мають право отримати свою частку (відшкодування вартості) у спадкоємця, який оформив на своє ім`я спадкове майно (компенсацію), а при невирішенні цього питання між собою - звернутися до суду. Згідно з п.12 Положення в про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1993 року № 112, вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель і майна. Згідно із ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до п.7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації. Дослідженими обставинами справи встановлено, що квартиру [ADDRESS] , передано у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 22.05.2013 року міським головою, згідно розпорядження «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» за № 211-р (а.с. 14, т. 1), на підставі заява [PERSON] про передачу у приватну власність квартири. В той же час встановлено, що розпорядження про передачу у власність квартири (приватизацію) прийнято 22.05.2013 року, тоді як рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 4 від 29.01.1997 року квартиру [ADDRESS] повернуто [PERSON] від сім`ї [PERSON] , яка складається з 3 чоловік (а.с. 7-8, т. 1) та [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на житло від 14 квітня 1997 року міським управлінням житлового господарства,\~ у якому вказується, що квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] . Загальна площа квартири становить 43,4 кв. Свідоцтво видано згідно рішення МВК від 29 січня 1997 року № 4 (а.с. 9, т. 1). Відтак, оскільки з 14.04.1997 року [PERSON] оформила відновлене право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , то ця квартира перестала бути муніципальним житлом та не підлягала до приватизації. Зважаючи, що з 14.04.1997 року квартира [ADDRESS] стала відновленим правом приватної власності реабілітованої [PERSON] , з цього моменту став недійсним (припинив чинність) ордер № 003372 про вселення в житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] (з вписанням до нього вселюваних [PERSON] та [PERSON] ). З огляду на вище встановлені обставини, суд вважає підставними вимоги позову в частині скасування розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22.05.2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» - в частині передання у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнання нечинним ордеру № 003372 про вселення в житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] (з вписанням до нього вселюваних [PERSON] та [PERSON] ). Стосовно вимог позову про скасування рішень про передачу у власність та надання в користування земельних ділянок та визнання права на частину спірних земельних ділянок, суд зазначає наступне. За змістом ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. За приписами ст. 122 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Згідно з ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗКоргани приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Позивачкою не надано суду доказів, що вона зверталася у визначеному законом порядку до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про надання їй земельної ділянки на [ADDRESS] . Відтак, позовні вимоги в цій частині суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Також позивачка вимогами позову ставить питання про відшкодування їй майнової шкоди у розмірі 414 000 грн., що дорівнює ціні втраченої вигоди, що могла б бути доходом з 11.11.2013 року [PERSON] при здачі квартири [ADDRESS] в оренду третім особам (за розрахунком нинішньої середньої ціни оренди квартири площею 43,4 м.кв. в центрі міста Івано-Франківська), якщо б цьому [PERSON] - власниці квартири [ADDRESS] умисно з 14.11.2013 року не перешкоджала Івано-Франківська міська рада. З приводу даної вимоги позову суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків повинне мати місце у разі наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень (ст. 81 ЦПК України). Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, та їх реальність, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він реально і обґрунтовано розраховував, і який би точно отримав у разі належного виконання боржником зобов`язання. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Такі правові висновки містяться по постановах Верховний Суд від 03.08.2018 року по справі № 923/700/17, Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі №5023/4983/12, у Постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №921/377/14-г/7. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вказане вище у сукупності, суд вважає, що доводи позову про неотриманий прибуток позивачкою не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Позивачкою, не надано доказів реальної можливості отримання доходу від оренди житла, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачці упущеної вигоди в сумі 414 000 грн. Таким чином, проаналізувавши пояснення сторін у справі, встановлені фактичні обставини справи, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: partial