Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем 13 жовтня 2007 року було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народилася діти: син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . Діти потребують матеріального забезпечення, яке відповідач ухиляється надавати в добровільному порядку. Просить суд, стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1500 грн. на кожну дитину. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до рішення Ужгородського міськройонного суду Закарпатської області №308/2669/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER] , [NUMBER] , виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГУ територіального управління юстиції у Закарпатській області від 16.07.2008 та 29.06.2016, у шлюбі народилися діти [PERSON] та [PERSON] Довідкою про склад сім`ї встановлено, що діти [PERSON] , [PERSON] проживають разом з матір`ю [PERSON] , нею утримуються. Відповідно до характеристики учня [PERSON] та довідки на [PERSON] , [PERSON] не відвідує навчальні заклади, в яких його діти навчаються. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що матеріальне становище відповідача [PERSON] є неналежним: він є інвалідом ІІІ групи, переніс операцію, має непогашену заборгованість за розпискою та за кредитним договором. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2 цієї статті регламентовано, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. В позовній заяві [PERSON] констатує факт отримання від відповідача коштів в останнє у серпні 2018 року та вжиття нею заходів щодо одержання аліментів, при цьому позивачка не надала суду доказів вживання заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та доказів ухилення відповідача від сплати і тому у задовленні позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час слід відмовити. У відповідності до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищезазначене, вимога позивача [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача в розмірі 3000 грн. підлягає до задоволення частково, а саме суд, враховуючи стан здоров`я відповідача, його матеріальний стан, вважає за необхідне стягнути з нього 2000 гривень аліментів на кожну дитину. Сімейне законодавство зобов`язує батьків утримувати дитину до досягнення ними повноліття, проте відповідач ухиляється від свого батьківського обов`язку, а тому кошти на утримання дітей (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч. 3 ст.137ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що понесені позивачем [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу по справі, повністю узгоджуються із положеннями ст. 137 ЦПК України, умовами Договору про надання правової допомоги, а їх понесення підтверджується актами виконаних робіт та квитанціями. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial