Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду страхування України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з урахуванням коефіцієнта підвищення посадових окладів. Свій позов мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року її поновлено з 01 серпня 2017 року на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, стягнуто з Управління ВД ФССУ у Вінницькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу (з дня поновлення на посаді по день прийняття рішення) в сумі 23 805,73 грн. та стягнуто моральну шкоду. Рішення в частині поновлення та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі місячного заробітку допущено до негайного виконання. Однак, позивач у встановлений строк не поновлена на роботі. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року вказане рішення змінено та ухвалено «поновити [PERSON] на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19928,12 грн.», в решті - залишено без змін. Позивач зазначає, що рішення фактично виконане лише 22.02.2018 року (день ознайомлення позивача з наказом), а тому затримка виконання рішення становить 53 робочих дні, відповідно середній заробіток за час затримки рішення становить 23445,61 грн. Крім того, позивач вказує, що від часу поновлення її на посаді двічі здійснювалося підвищення заробітної плати, а тому середній заробіток підлягає коригуванню та підлягає до стягнення 123 622,95 грн. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовував тим, що призначення та звільнення керівників контрольно-ревізійних відділів виконавчих дирекцій відділень Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснює директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України. Рішенням суду першої інстанції від 06.12.2017 року позивача було поновлено на посаді саме начальника КРВ виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, однак остання припинена з 16.11.2017 року. Постановою апеляційної інстанції від 15.02.2018 року рішення суду першої інстанції змінено та поновлено позивача на посаді начальника КРВ до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Наказом від 15.02.2018 року №62-к/тр [PERSON] поновлено на роботі, про що особу повідомлено мобільним зв'язком. Вона ж з'явилася на роботі лише 22.02.2018 року. Відмічає, що тривалість вимушеного прогулу визначена судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, відмічають, що в робочих органах Фондів підвищення посадових окладів не відбувалося. Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому вказала, що її вимога стосується стягнення середнього заробітку за період від часу незаконного звільнення до часу поновлення її на роботі, адже вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, яким є період з дати незаконного звільнення по день фактичного допущення працівника до виконання своїх обов'язків, а тому твердження відповідача, що тривалість вимушеного прогулу визначеного рішенням суду апеляційної інстанції є безпідставним. Крім того вказує, що з 01.08.2017 року затверджені нові посадові оклади, її посада залишена у новій структурі та у новому штатному розписі (змінилися лише розмір оплати праці та найменування посади), однак при поновленні на роботі їй визначено розмір посадового оклад по постанові фонду, яка втратила чинність. В той же час, підвищення посадових окладів відбувалося двічі. Надалі позивач зменшила позовні вимоги з урахуванням уточненого розрахунку та просила стягнути на свою користь 122 709,90 грн. (а.с.65-66). У судовому засіданні сторони підтримали свої вимоги та заперечення, посилаючись на заяви по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами КЗпП та постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 в частині оплати вимушеного прогулу. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до штатного розпису її посадовий оклад на момент звільнення становив 2568,00 грн. 31.07.2017 року позивач була звільнена з цієї посади. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року позивача поновлено з 01.08.2017 року на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу 23805,73 грн. та моральну шкоду в сумі 2000,00 грн. Рішення в частині поновлення позивач на посаді допущене до негайного виконання. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року по справі №127/20184/17 рішення суду першої інстанції змінено та поновлено [PERSON] на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19928,12 грн., в іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року залишено без змін. Ухвалюючи вказане рішення та змінюючи рішення першої інстанції в частині поновлення на роботі, Апеляційний суд Вінницької області, встановив, що ВД ВОВ ФССзТВП як юридична особа реорганізована, шляхом приєднання до УВД ФСС України у Вінницькій області, яка є його правонаступником. За даними ЄДРПОУ станом на 06.12.2017 року ВД ВОВ ФССзТВП припинена з 16.11.2017 року, а її правонаступником є УВД ФССУ у Вінницькій області. В зв'язку з цим та з метою належного захисту прав позивача, а також реального виконання рішення суду, позивача поновлено на раніше займаній посаді, але до правонаступника ВД ВОВ ФССзТВП, іншого відповідача по справі - УВД ФССУ у Вінницькій області. Наказом начальника УВД ФССУ у Вінницькій області від 15.02.2018 року №62-к «Про поновлення на роботі [PERSON].» позивача поновлено на посаді начальника КРВ до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з посадовим окладом згідно штатного розпису 2568 грн. Позивач ознайомлена з даним наказом 22.02.2018 року із зауваженнями. [PERSON], звертаючись до суду, вважає період з 06.12.2017 року по 22.02.2018 року вимушеним прогулом, оскільки вона лише 22.02.2018 року була ознайомлена з наказом про її поновлення та допущена до роботи. Виходячи з положень трудового законодавства України, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Як встановлено судом, позивач незаконно була звільнена з роботи 31.07.2017 року та відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року з урахуванням постанови Апеляційного суду Вінницького області від 15.02.2018 року поновлена на роботі на посаді начальника КРВ до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. В цей же день роботодавцем виданий наказ про її поновлення. Тобто вимушеним прогулом у даному випадку буде період з 01.08.2017 року по 15.02.2018 року. Суд не погоджується з твердженням позивача, що таким періодом є період до 22.02.2018 року, оскільки відповідачем на виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області виданий наказ про її поновлення. В той же час, положення КЗпП не вимагають від роботодавця повідомляти поновленому працівнику про прийняття наказу. Судове рішення виконується негайно, а тому працівник вважається таким, що вже повідомлений судом. У разі, якщо працівник не з'явиться на роботі, то роботодавець не несе жодної відповідальності за нез'явлення працівника на робочому місці. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що період з 15.02.2018 року до 22.02.2018 року не є вимушеним прогулом. Разом з тим, період з 06.12.2017 року по 15.02.2018 року є вимушеним прогулом. До такого висновку, суд прийшов з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді, виходив з необхідності реального виконання рішення суду та поновив позивача на раніше займаній посаді, але до правонаступника ВД ВОВ ФССзТВП - УВД ФССУ у Вінницькій області. Тобто така зміна рішення в частині місця роботи була пов'язана з не врахуванням судом першої інстанції обставини припинення ВД ВОВ ФССзТВП (попередньої організації, з якою позивач перебувала в трудових відносинах). Щодо тверджень відповідача, що судом апеляційної інстанцій був визначений період вимушеного прогулу і він становить з 01.08.2017 року по 06.12.2017 року, то таке твердження не заслуговує на увагу, адже суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, зокрема в частині правильності визначення судом першої інстанції на день ухвалення рішення (06.12.2017 року) суми заробітної плати за час вимушеного прогулу. Здійснивши таку перевірку, суд змінив рішення в частині розміру заробітної плати, однак не обмежив позивача звернутися до суду за захистом своїх прав та стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням змін апеляційної інстанції в частині місця роботи. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що період з 06.12.2017 року по 15.02.2018 року підлягає оплаті як вимушений прогул. Однак, враховуючи викладене, суд вважає безпідставним посилання позивача на положення ст.236 КЗпП України та приходить до висновку, що оплата за вимушений прогул у вказаний період слід провести з урахуванням положень ст.235 КЗпП України. При цьому суд зауважує, що вказане не є зміною підстав позову, оскільки підставами позову є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Щодо розміру заробітної плати за цей період, то відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за час вимушеного прогулу підлягає виплаті середній заробіток. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. За положеннями цих нормативних актів основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Як встановлено судом апеляційної інстанції у згаданій вище справі №127/20184/17 середньоденна заробітна плата позивача, визначена з урахування вказаних вище положень нормативних актів, становить 442,37 грн. Відповідно до положень ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач, звертаючись до суду, з посиланням на положення п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, вказує, що середній заробіток за весь час вимушеного прогулу підлягає коригуванню, зважаючи на підвищення заробітної плати у цей період, а саме в період з 01.08.2017 року та з 01.01.2018 року, та просить стягнути суму з урахуванням коригування за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 10 вказаного Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). За змістом вказаних норм коригування заробітної плати пов'язується з підвищенням заробітної плати, що в свою чергу здійснюється відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах. Як встановлено судом позивач працювала у виконавчій дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Вказана дирекція була реорганізована шляхом приєднання до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області (постанова Правління Фонду соціального страхування України від 24.05.2017 року №34) (а.с.9). Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області було створене відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 року №13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури Фонду та створення робочих органів» (/http://www.fssu.gov.ua.), та зареєстроване в ЄДРПОУ 14.05.2017 року. Свою роботу розпочало з 01.08.2017 року. Умови оплати праці працівників новостворених управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в областях регулюються Положенням про умови оплати праці та стимулювання працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 року №14 (а.с 10-17). Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 15.05.2017 року №14-о було затверджений штатний розпис у новоствореному Управлінні виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області. Даний штатний розпис введений в дію з 01.08.2017 року та діяв до 01.01.2018 року. Однак, суд звертає увагу, що затвердження та введення в дію цього штатного розпису було пов'язане не із збільшенням заробітної плати, а із створенням нової структури, а тому суд не знаходить підстав для застосування положень п.10 вказаного вище Порядку та коригування заробітної плати в період до 01.01.2018 року. Тим більше, суд звертає увагу, що розмір оплати за час вимушеного прогулу за період до 06.12.2017 року встановлений судом при розгляді справи №127/20184/17, а тому вказана обставина в силу положень ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Що стосується періоду з 01.01.2018 року, то як встановлено судом, відповідно до постанов Правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчих органів Фонду соціального страхування та їх робочих органів» та від 10.10.2017 року №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати праці та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» з даного часу у відповідача діє новий штатний розпис, відповідно до якого відбулося підвищення посадових окладів. Твердження відповідача, що на вказане підвищення не поширюються вимоги п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, суд не бере до уваги. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування» до повноважень Правління Фонду відносить питання оплати праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів, зокрема і схеми посадових окладів. Як слідує із змісту постанов, вони прийняті з урахуванням Закону України «Про оплату праці», зокрема абзацу п'ятого статі 6 цього закону, та з метою упорядкування умов оплати праці та є основою для договірного локального регулювання оплати праці, а тому такі рішення самоврядної організації щодо підвищення посадових окладів слід розглядати в рамках п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Таким чином, суд приходить до висновку, що заробітна плата для оплати вимушеного прогулу з 01.01.2018 року підлягає коригуванню. При цьому коефіцієнт коригування визначається виходячи з посадових окладів начальників відділів, зважаючи, що саме з посади начальника відділу була незаконно звільнена позивач та поновлена на цю посаду і відповідно становитиме 4,128 (10600,00 грн. (новий посадовий оклад) : 2568,00 грн. (попередній посадовий оклад=4,128). Встановлення позивачу посадового окладу при поновленні на роботі на рівні попереднього окладу не має вирішального значення, оскільки особа поновлена на посаді з моменту звільнення, а коригування має на меті захист майнових інтересів особи в разі підвищення посадових окладів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.12.2018 року по 01.01.2018 року становитиме 7072,92 грн. (16 робочих днів х 442,37 грн. (середній заробіток), а за період з 01.01.2018 року по 15.02.2018 року - 58435,31 грн. (32 робочих дні х 442,37 х 4,128). В цілому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 65531,23 грн. Слід зауважити про те, що стягнутий середній заробіток визначений судом без врахування податків та зборів, які мають бути утримані з цієї суми та сплачені відповідачем згідно з чинним законодавством. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір відповідно до розміру задоволених вимог в розмірі мінімальної ставки судового збору 704,80 грн.

Outcome: partial