Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому, з урахуванням уточнень просила суд: 1. Визнати права спільної сумісної власності в рівних частках на автомобіль марки TOYOTA RAV-4, державний номер [NUMBER] , 2002 року випуску за позивачкою [PERSON] та за відповідачем [PERSON] . 2. Визнати право власності на нижчезазначені меблі та техніку, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за відповідачем [PERSON] , а саме: - комплект шкіряних меблів; - вбудовані кухонні меблі з побутовою технікою; - холодильник «Ардо»; - комплект столових меблів - стіл зі стільцями; - спальний гарнітур. 3. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування 1/2 вартості вищезазначених меблів та побутової техніки на суму 106 136, 63 грн. 4. Визнати права власності на нижчезазначені меблі та майно, яке було придбано [PERSON] до реєстрації шлюбу, за відповідачем [PERSON] , а саме: - столи з чорного цвітного металу з елементами дерева - 6 шт.; - тумби - 4 шт.; - підставки під комп`ютери - 3 шт.; - шафи офісні - 4 шт.; - стільці - 10 шт.; - крісла - 2 шт.; - потрійні віконні штори з карнізами. 5. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування вартості вищезазначених меблів та побутової техніки на суму 232 949, 22 грн. 6. Зобов`язати відповідача [PERSON] повернути позивачці [PERSON] цінні особисті речі, які були придбані [PERSON] до реєстрації шлюбу, а саме: - кришталева люстра - 1 шт.; - золотий брелок «Мерседес». 7. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування половини всіх доходів (орендної плати), які відповідач міг одержати від спірного автомобіля марки TOYOTA RAV-4, державний номер [NUMBER] , 2002 року випуску, за час його зберігання у відповідача без достатньої правової підстави, в сумі 2 216794, 09 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 27 серпня 2004 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції в м. Одеси зроблено відповідний актовий запис за № 348. За час шлюбу сторонами було придбано у спільну сумісну власність майно. Після розірвання шлюбу сторонами не було вирішено питання щодо поділу набутого за час шлюбу майна, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: [PERSON] у якому просив: 1. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль TOYOTA RAV-4, 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . 2. Зобов`язати [PERSON] забрати належне їй майно з гаражу, розташованого на автостоянці кооперативу «Простор». 3. Визнати нежитлове приміщення бойлерної за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя, яке набуто в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . 4. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування 1/2 вартості нежитлового приміщення бойлерної за адресою: [ADDRESS] кошти у розмірі, що відповідає 1/2 суми коштів, отриманих за договором купівлі-продажу від 18.07.2007 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 5. Визнати автомобіль NISSAN-PRIMERA 1996 року випуску, держані номери [NUMBER] , спільним майном подружжя, яке набуто в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . 6. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування 1/2 вартості автомобіля NISSAN-PRIMERA 1996 року випуску, держані номери [NUMBER] . Так, вимоги [PERSON] мотивовані тим, що спірний автомобіль марки TOYOTA RAV-4 було придбано ним за кредитні кошти отриманні за Договором кредиту від 14.09.2004 р. № 1770. Після розірвання шлюбу ним самостійно за власні кошти погашено кредит та відсотки по ньому, у зв`язку з тим, що [PERSON] не приймала участі у виплаті кредиту просив визнати за ним право власності на спірний автомобіль. Також, [PERSON] стверджує, що в період шлюбу сторони придбали нежитлове приміщення бойлерної та автомобіль NISSAN-PRIMERA, 1996 року випуску, які було вирішено оформити на сина позивачки - [PERSON] , у зв`язку з чим, просив суд визнати зазначене майно сумісною власністю подружжя та стягнути з [PERSON] 1/2 частини вартості вказаного майна. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року зустрічний позов був обєднаний зі первісним. Представники сторін подали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПУ України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов залишенню без задоволення в повному обсязі, виходячи з наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлено, що 27 серпня 2004 року у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис за № 348. 14 вересня 2004 року між АКБ «Імексбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір строком до вересня 2009 року. Згідно з умовами якого банк надав [PERSON] кошти в розмірі 17 500 доларів США під 14 % річних для придбання автомобіля «Toyota Rav4». Того ж дня за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль «Toyota Rav4», державний номерний знак [NUMBER] . 19 грудня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано. Тобто, спірний автомобіль було придбано в період шлюбу сторін. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Касаційний цивільний суду складі Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 року по справі № 643/4160/16 прийшов до висновку, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний автомобіль, сторонами не надано. Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За вказаних обставин, суд вважає можливим визнати право спільної сумісної власності в рівних частках на автомобіль марки TOYOTA RAV-4, державний номер [NUMBER] , 2002 року випуску за позивачкою [PERSON] та за відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. ст. 76 - 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 5,7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стосовно вимог щодо визнання права власності за [PERSON] на комплект шкіряних меблів, вбудовані кухонні меблі з побутовою технікою, холодильник «Ардо», комплект столових меблів - стіл зі стільцями та спальний гарнітур та стягнення на користь [PERSON] 1/2 частини вищезазначених меблів та побутової техніки на суму 106 136,63 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що вищевказані меблі та побутова техніка була придбана під час шлюбу, тобто належить останнім на праві спільної сумісної власності. З матеріалів справи вбачається, що зазначенні меблі та побутова техніка ще у 2007 році була поміщена у гараж [PERSON] , при цьому, кожна сторона окремо визнала факт про те, що дане майно зберігалося за неналежних умов та враховуючи, що з того часу пройшло більше 12 років, останнє є непридатним до використання, а фактично такими, що не мають ніякої цінності. Оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження теперішнього стану зазначеного майна та його дійсної вартості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даних позовних вимог. Щодо вимог про визнання права власності за [PERSON] на майно, яке було придбане [PERSON] до реєстрації шлюбу та стягнення відшкодування його вартості, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Судом встановлено, що [PERSON] до укладення шлюбу було придбано столи з чорного цвітного металу з елементами дерева - 6 шт., тумби - 4 шт., підставки під комп`ютери - 3 шт., шафи офісні - 4 шт., стільці - 10 шт., крісла - 2 шт. та потрійні віконні штори з карнизами, які є її особистим майном. Цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту порушеного права, як можливість звернення власника майна до особи про визнання за останньою права власності на це майно та стягнення на свою користь вартості цього майна, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні даних вимог. Крім того, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зобов`язання [PERSON] повернути цінні особисті, а саме: кришталеву люстру та золотий брелок «Мерседес», оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої вимоги, а саме того що це майно перебуває у відповідача. Також, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування половини всіх доходів (орендної плати), які відповідач міг одержати від спірного автомобіля марки TOYOTA моделі RAV-4 за час його зберігання у відповідача без достатньої правової підстави, у зв`язку з її необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] , суд прийшов до наступного висновку. Як вище було встановлено судом, автомобіль TOYOTA RAV-4, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, у зв`язку з чим, не підлягає задоволенню вимога щодо визнання права власності на нього за [PERSON] . Стосовно вимог щодо визнання права власності нежитлове приміщення бойлерної за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя, яке набуто в період шлюбу та стягнення з [PERSON] у якості відшкодування 1/2 вартості даного нежитлового приміщення, суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту самого зустрічного позову вказане нежитлове приміщення належало на праві власності сину позивачки - [PERSON] , у власності жодного із сторін не перебувало, отже не може бути віднесено судом до спільного майна подружжя та не підлягає поділу, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні даних позовних вимог. Щодо вимог про визнання спільним майном подружжя автомобіля NISSAN-PRIMERA 1996 року випуску, держані номери [NUMBER] , та стягнення з [PERSON] у якості відшкодування 1/2 вартості даного автомоібля, суд відмовляє у їх задоволенні у звязку з їх необгрунтованістю та безпідставністю, адже даний автомобіль не відноситься до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними у повному обсязі, а тому не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, знайшли часткове підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що первинні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні вимоги залишенню без задоволення. Під час розгляду справи судом було винесено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову по справі у вигляді арешту. Частиною 2статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження. Згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, а саме арешту на автомобіль марки TOYOTA моделі RAV-4, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER] , адже у вказаних заходах забезпечення позову відпала необхідність.

Outcome: partial