Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Чернівецького районного суду із вище вказаним позовом. Позивачем подано через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримує на умовах, викладених в позовній заяві, просить їх задоволити, не заперечує проти заочного розгляду цивільної справи. Відповідачем [PERSON] по невідомих суду причинах не подано відзиву на позовну заяву, відсутні відомості щодо надіслання відзиву позивачу, відповідачем не пред`явлено зустрічного позову, крім того, в строк для подання відзиву відповідачем не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Як вбачається із матеріалів справи відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 23.06.2021 постановлено про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] , що стверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Могилів Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за №4256739 від 26.07.2004 року (а.с. 6). Із вище вказаної копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Як свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори 14.07.2004 року, [PERSON] являється спадкоємицею майна у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , належного спадкодавцеві [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Чернівецькою селищною радою 01.07.2004 року та зареєстрованого в Могилів Подільському МБТІ 01.07.2004 року за №583 (а.с. 5). Із копії рішення 6 сесії 7 скликання Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області від 15.07.2015 року Про перейменування вулиць в смт. Чернівці Чернівецького району, вбачається, що були перейменовані вулиці в [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Так, [PERSON] зареєстрована в будинку, належному позивачу [PERSON] , розташованому по [ADDRESS] , однак, з 2004 року відповідач на території Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області не проживає, про що свідчить довідка, видана виконкомом Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області від 07.04.2021 року за №388 (а.с. 8). Чернівецьким районним судом від Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницькій області в порядку, передбаченому ч.7 ст.187 ЦПК України, отримано інформацію про місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , згідно якої за відомостями вище вказаного органу, відповідач за адресою, вказаною у позовній заяві, тобто в [ADDRESS] зареєстрована, однак, з 2004 року не проживає (а.с. 12). [PERSON] в добровільному порядку не має наміру знятися з реєстрації по житловому будинку [ADDRESS] , що створює [PERSON] незручності та перешкоди у використанні належного їй житлового будинку для проживання та отримання відповідних соціальних виплат. Виходячи з положень ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до ст.405\~ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частин 1 та 2 ст.71\~ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ч.1 ст.163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення (приватного житлового фонду) у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Статтею 72\~ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частина 3 ст.\~71\~Житлового кодексу\~України встановлює виключення при яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Так, відповідно до п.7 ч.3 ст.71\~ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Частиною 5 ст.71\~ЖК України передбачено, що у випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Пунктом 1 статті 4 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 697-XII, а також пунктом 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку житлового будинку) на свій розсуд. Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 2 статті 48 Закону України «Про власність» передбачено, що власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні матеріалами справи стверджено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованою в належному позивачеві житловому будинку [ADDRESS] , на даний час не проживає в ньому з 2004 року. Оскільки, відповідач [PERSON] у житловому будинку, належному [PERSON] не проживає з 2004 року, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку та не приймає участі у спільному побуті, вона вважається такою, що втратила право користування житлом. Відтак, [PERSON] , будучи власником будинку, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні ним. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні належним чином доведено факт відсутності відповідача [PERSON] без поважних причин близько шістнадцяти років за місцем її проживання (реєстрації) в житловому будинку [ADDRESS] , та втрата у зв`язку з цим відповідачем права на користування цим житлом, на даний час відповідач без поважних причин відсутня за місцем свого проживання, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на житло у вище вказаному будинку, підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання зняття відповідача з реєстраційного обліку, то відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вибір місця\~проживання в\~Україні» від\~11\~грудня 2003\~року №1382-IV, який набрав чинності з 15 січня 2004 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Незняття [PERSON] з реєстрації місця проживання створює суттєві перешкоди для здійснення [PERSON] своїх прав як власника житлового будинку. З огляду на вище наведене суд дійшов висновку про необхідність зняття відповідача з реєстрації місця проживання та задоволення таким чином позовних вимог [PERSON] і в цій частині. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст., ст.12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. При вирішенні питання про стягнення із відповідача на користь [PERSON] судових витрат, судом враховується те, що відповідачем не подано до суду відзиву, що виключає можливість вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як те передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок, про що свідчить квитанція №0.0.2104567609.1 від 26.04.2021 року (а.с. 1). З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд в силу ст.141 ЦПК України приходить до висновку про присудження [PERSON] судових витрат, зокрема, судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.3 Сімейного кодексу України, ст., ст.319, 383, 391 ЦК України, ст., ст.71, 163 Житлового кодексу України, Закону України «Про власність», ст., ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, №1382-IV,

Outcome: approved