Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ВАТ-Росток» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 01.06.2016 року по 20.09.2016 року вона працювала на посаді бухгалтера ТОВ «ВАТ-Росток», який при звільненні не виплатив їй заробітну плату за період з 01.09.2016 року по 20.09.2016 року в сумі 1\~547, 14 грн. Крім того, позивачка зазначає, що неправомірними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 2500 грн. Уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з ТОВ «ВАТ Росток» на її користь невиплачену при звільненні заробітну плату в сумі 1547, 14 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, що станом на 02.02.2017 року складає 7785,96 грн., та моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача ТОВ «ВАТ-Росток» до суду не зявився, належно сповіщений про дату, місце та час розгляду справи. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.\~\~\~ Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України, у\~ разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] наказом № 28-П від 31.05.2016 року прийнята на посаду бухгалтера на ТОВ «ВАТ-Росток», наказом № 38-З від 20.09.2016 року звільнена з посади за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 2). Як вбачається з розрахункового листа за вересень 2016 року, заборгованість ТОВ «ВАТ-Росток» із заробітної плати перед позивачкою складає 1 547,14 грн.(а.с. 3). Відповідно до\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Докази того, що вищевказана заборгованість виплачена позивачці, у матеріалах справи відсутні. Таким чином, вимога позивачки про стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 1547,14 грн. є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.01.2014р. у справі №6-144цс13, яка є обов'язковою для застосування за правилами\~статті 360-7 ЦПК України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені\~статтею 116 КЗпП України,\~є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, суд на підставі ст. 117\~КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як зазначено у абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Згідно розрахунку, наданого позивачкою та перевіреного судом, сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення складає 7785,96 грн. Суд вважає, що наданий позивачкою розрахунок відповідає вимогам законодавства та погоджується з нам. Таким чином, вимога позивачки про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку ґрунтується на положеннях ст. 117\~КЗпП України та підлягає задоволенню. \~Ст.237-1 КЗпП України\~встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З роз'яснень, що містяться в п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про\~\~судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~вбачається, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У суду не виникає сумніву, що внаслідок порушення відповідачем права позивачки на отримання належних їй грошових коштів їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у хвилюванні про матеріальне забезпечення своєї сімї, постійній нервовій та психологічній напрузі. Так, через дії відповідача виникла ситуація, яка призвела до вираженої проблематизації життєвих обставин [PERSON], тобто до негативних змін ритму її існування, ускладнення матеріального становища, втрати нормальних життєвих звязків, внаслідок чого вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає виходячи з характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат, їх тривалості, при цьому виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1000 грн., задовольнивши таким чином вимоги [PERSON] частково. В силу ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial