Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме просить: визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення по [ADDRESS] та на 1/2 частину 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] ; на іншу частину цього майна визнати право власності за відповідачем [PERSON] . Позов [PERSON] мотивує тим, що з 19.10.2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилася дочка [PERSON] [INFO] . Проте рішенням Калуського міськрайонного суду від 18.12.2015 року шлюб між ними було розірвано. При цьому питання поділу майна між сторонами при розірванні шлюбу не вирішувалося. [PERSON] зазначає, що під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було придбано наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення по [ADDRESS] (вказане майно придбано на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2011 року, посвідченого нотаріусом Бабич В.Л.) та підвал багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] (вказане майно придбано на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21.07.2015 року, посвідченого нотаріусом Курищук І.В.). Проте укладання договорів купівлі-продажу та реєстрація права власності здійснена на відповідача [PERSON] . Позивач [PERSON] вказує, що, незважаючи на те, що оформлення правовстановлюючих документів на вищевказане майно здійснено на відповідача [PERSON] , це майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток, як такі, що набуті сторонам за час шлюбу. При цьому дане майно слід поділити, шляхом визначення ідеальних часток. Зважаючи на рівність прав подружжя на майно, позивач [PERSON] просить визнати за кожною із сторін право на вищевказані об`єкти нерухомості в рівних частках. Відповідач-позивач [PERSON] подав позов про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя (а.с. 97-101) і після збільшення позовних вимог (а.с. 151-153) просить: визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення в цілому, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ; визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 кімнати [ADDRESS] ; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] майно, загальною вартістю 200\~300,00 грн. (кухонні меблі 26000,00 грн.; шафа виставкова 8000,00 грн.; витяжка PYRAMIDA 6000,00 грн.; котел Western Pulsar D 12000,00 грн.; колекція спиртних напоїв 20000,00 грн.; кавомашина Saeco 7500,00 грн.; пилосмок Xiaomi 9800,00 грн.; пилосмок Zelmer 5500,00 грн.; мікрохвильова піч LG 4000,00 грн.; хлібопіч 2000,00 грн.; мультиварка Philips 2000,00 грн.; набір посуду Wilmax 10000,00 грн.; столові прибори Bergoff 5000,00 грн.; телевізор Philips 40 5000,00 грн.; телевізор Samsung 50 25\~000,00 грн.; спальний набір Верона 15000,00 грн.; варочна панель Gorenje 3000,00 грн.; шафа духова Gorenje 4000,00 грн.; морозильна камера Веко 9000,00 грн.; холодильник LG 13000,00 грн.; пральна машина Samsung 6000,00 грн.; персональний комп`ютер Siemens 4500,00 грн.); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за рухоме майно в сумі 100\~150,00 грн. Позов [PERSON] мотивує тим, що 11.03.2011 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [PERSON] набув у власніть нежитлове приміщення в цілому, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . 21.07.2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень набув у власність нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток. 25.05.2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набула у власність кімнату [ADDRESS] , право власності на які зареєструвала на своє ім`я. Позивач і відповідач на момент придбання вказаного майна перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] вважає об`єкти нежитлової нерухомості своєю особистою приватною власністю, а вказану кімнату об`єктом спільної сумісної власності. [PERSON] зазначає, що починаючи з 2005 року він постійно і успішно займається господарською діяльністю, в результаті якої отримує доходи. Натомість відповідач [PERSON] протягом подружнього життя сторін по справі ніде не працювала, підприємницької діяльності не здійснювала, жодних доходів не отримувала, будь-якої участі в матеріальному благополуччі сім`ї не брала. Після досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку [PERSON] могла і об`єктивно мала можливість працювати, отримувати доходи. Відповідно до довідки дитячого навчального закладу ясла-садок «Росинка» дочка [PERSON] в період з 09.06.2008 року по 29.05.2012 року відвідувала даний заклад, проте відповідач ( [PERSON] ) не працювала і, очевидно, не мала бажання працювати на благо сімейного благополуччя. Також [PERSON] просить врахувати, кошти в розмірі, вказаному в договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21.07.2015 року (нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток) поступили на рахунок Фонду комунальної власності територіальної громади м. Калуша саме від платника фізичної особи-підприємця [PERSON] . Цим підтверджується та обставина, що спірне нерухоме майно, яке хоч і придбано у шлюбі, але за належні [PERSON] особисті кошти, одержані в результаті господарської діяльності. Нежитлове приміщення в цілому (зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ) [PERSON] також придбав за належні йому особисто кошти, які одержані в результаті господарської діяльності. [PERSON] наголошує, що майно, яке придбавається фізичною особою-підприємцем за кошти, отримані від підприємницької діяльності, з метою використання в цій діяльності не є майном, придбаним в інтересах сім`ї, а тому таке майно варто розглядати як особисту приватну власність ФОП відповідно до ст.57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Це також доводить, що на спірні об`єкти нежитлового нерухомого майна не поширюється режим права спільної сумісної власності. Щодо кімнати [ADDRESS] , право власності на які [PERSON] зареєструвала на своє ім`я, позивач вважає дану кімнату спільною сумісною власністю, так як ця кімната придбана в інтересах сім`ї, в тому числі і дитини, а тому підлягає поділу в рівних частках. Також [PERSON] вказує, що під час перебування у шлюбі він придбав ряд рухомого майна: кухонні меблі 26000,00 грн.; шафа виставкова 8000,00 грн.; витяжка PYRAMIDA 6000,00 грн.; котел Western Pulsar D 12000,00 грн.; колекція спиртних напоїв 20000,00 грн.; кавомашина Saeco 7500,00 грн.; пилосмок Xiaomi 9800,00 грн.; пилосмок Zelmer 5500,00 грн.; мікрохвильова піч LG 4000,00 грн.; хлібопіч 2000,00 грн.; мультиварка Philips 2000,00 грн.; набір посуду Wilmax 10000,00 грн.; столові прибори Bergoff 5000,00 грн.; телевізор Philips 40 5000,00 грн.; телевізор Samsung 50 25\~000,00 грн.; спальний набір Верона 15000,00 грн.; варочна панель Gorenje 3000,00 грн.; шафа духова Gorenje 4000,00 грн.; морозильна камера Веко 9000,00 грн.; холодильник LG 13000,00 грн.; пральна машина Samsung 6000,00 грн.; персональний комп`ютер Siemens 4500,00 грн. Дане майно є неподільним, а тому в даному випадку одому з подружжя присуджується половина його вартості. В судовому засідання представник позивача-відповідача позов підтримав з наведених у ньому підстав. Наголосив, що спірні нежитлові приміщення були придані саме під час перебування сторін у шлюбі. Те, що дане майно є спільною сумісною власністю підтверджується, зокрема, договорами купівлі-продажу від 11.03.2011 року та від 21.07.2015 року, в яких вказано, що купівля об`єктів нерухомого майна здійснюється за письмовою згодою дружини покупця [PERSON] . Крім того, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу. А тому, виходячи з презумпції спільної сумісної власності майна, придбаного у шлюбі, вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення по [ADDRESS] та на 1/2 частину 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] є обґрунтованими та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Таким чином, представник позивача-відповідача просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] в частині визнання за ним права особистої приватної власності на вищевказані нежитлові приміщення. Також представник позивача-відповідача вважає вимоги [PERSON] щодо поділу рухомого майно безпідставними, оскільки ним не надано жодних доказів на підтвердження факту придбання вказаного майна. Натомість представник позивача-відповідача позов [PERSON] в частині поділу кімнати [ADDRESS] визнав та не заперечив щодо поділу вказаної кімнати. Відповідач-позивач та його представники у судовому засіданні позов [PERSON] не визнали. Наголосили, що спірні нежитлові приміщення були придбані саме за особисті кошти [PERSON] , отримані ним від здійснення підприємницької діяльності. Щодо реєстрації [PERSON] , як фізичною особою, прав власності на ці нежитлові приміщення, то просять врахувати, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності, як «фізична особа-підприємець» та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Тому спірні нежитлові приміщення [PERSON] придбав, як фізична особа і, відповідно, при укладенні вказаних договорів формально надавалася згода дружини [PERSON] . Проте ці приміщення не купувалися в інтересах сім`ї, а використовуються [PERSON] безпосередньо в підприємницькій діяльності, зокрема 02.11.2016 року [PERSON] здійснено державну реєстрацію ТзОВ «ІТЛЮКС», в якому відповідач-позивач [PERSON] є єдиним учасником юридичної особи та її керівником. Також ним вкладено чималі кошти у покращення стану спірного нерухомого майна, за рахунок чого на даний час значно зросла його ринкова вартість. Представник відповідача-позивача додатково вказав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тому відповідач-позивач та його представники просять в задоволенні позову [PERSON] відмовити та задоволити позов [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю і\~поділ майна подружжя в повному обсязі. Заслухавши пояснення\~сторін,\~дослідивши матеріали\~справи,\~суд приходить\~висновку,\~що в\~задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід відмовити, а позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю і\~поділ майна подружжя задоволити частково, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 19.10.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.12.2015року шлюб між ними було розірвано (а.с.5). Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11.03.2011 року (а.с.80) відповідач-позивач [PERSON] придбав нежитлове приміщення в цілому, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] . З копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень (а.с. 44-46) вбачається, що 21.07.2015 року [PERSON] набув право власності на нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток. За правилами ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права\~спільної сумісної\~власності подружжя\~залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення були придбані під час перебування сторін у шлюбі. Суд не приймає до уваги покликання відповідача-позивача, що придбання спірного майна здійснювалось ним за особисті кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності, з огляду на наступне. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так,\~згідно зі\~статтею 52\~ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними (правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15). Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 61 СК України\~при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця визначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності. Матеріалами справи встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] дійсно з 05.04.2005 року по 30.12.2016 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.106-109), а 02.11.2016 року заснував Товариство з обмеженою відповідальністю «ІТЛЮКС» (а.с.110-115). Відповідно до відповіді на запит Фонду комунальної власності територіальної громади м.Калуша від 15.02.2019 року кошти в розмірі, вказаному в договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень (підвальні приміщення, які розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 35,6 кв.м.) поступили на рахунок Фонду 21.07.2015 року від платника фізичної особи-підприємця Микитина [PERSON] . [PERSON] . (а.с.117). Водночас покликання відповідача-позивача, що набуття у власність вказаних нежитлових приміщень відбулось за рахунок його особистих коштів не заслуговують на увагу, оскільки власне підприємницька діяльність та витрачання коштів, зароблених в процесі такої діяльності, здійснювалася ним в інтересах сім`ї. Згідно зі ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Те, що придбання нежитлових приміщень сторонами здійснювалося в інтересах сім`ї підтверджується також змістом договорів купівлі-продажу. Так, в п.13.1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21.07.2015 року (а.с.45-46) вказано, що «покупець повідомляє, що цей договір укладається ним в інтересах сім`ї, тому цей правочин вчиняється за згодою його дружини [PERSON] , підпис якої на відповідній заяві засвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. 21.07.2015 року за реєстром №1198». Також аналогічне положення міститься і в п.15 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11.03.2011 року, а саме зазначено «купівля об`єкта нерухомого майна за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини покупця [PERSON] , посвідченою Бабич В.Л., приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу 11.03.2011 року, за реєстром №519» (а.с.80 зворот). Крім того, в матеріалах справи наявна фотокопія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 11.03.2011 року про надання згоди на купівлю нежитлового приміщення, що знаходиться по [ADDRESS] , в якій [PERSON] стверджує, що договір купівлі-продажу, який укладається її чоловіком, укладається в інтересах їхньої сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.81). Як вказує\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, виходячи із презумпції належності подружжю на праві спільної сумісної власності будь-якого майна, набутого під час шлюбу та недоведеності відповідачем-позивачем, що спірні нежитлові приміщення були придбано ним за його особисті кошти, суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення в цілому, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] та нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток, належать сторонам на праві спільної сумісної власності. А тому вимоги відповідача-позивача про визнання за ним особистої приватної власності на вказані нежитлові приміщення є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача-відповідача про поділ вищевказаного нерухомого майна. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2\~ст. 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої\~статті 71 СК України\~речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. У разі, якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Враховуючи, що відповідач-позивач [PERSON] є засновником та керівником ТзОВ «ІТЛЮКС», спірні нежитлове\~приміщення по\~ [ADDRESS] використовуються\~ним для\~здійснення підприємницької\~діяльності,\~то позивач-відповідач\~ [PERSON] має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно. Проте [PERSON] зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагала лише визнання за нею права власності на це нерухоме майно. У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, якою закріплено одну із засад цивільного судочинства диспозитивність, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, вимоги позивача про визнання за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення по [ADDRESS] та на 1/2 частину 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та задоволенню у такому вигляді не підлягають. Щодо поділу кімнати [ADDRESS] . Судом встановлено,\~що 25.05.2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала кімнату [ADDRESS] (а.с.118-119). Оскільки придбання\~вказаного майна\~здійснено позивачем-відповідачем\~під час\~перебування шлюбу,\~то з\~огляду на\~норми ст.60\~СК України,\~дана кімната\~належить сторонам\~на праві\~спільної сумісної\~власності.\~Крім того,\~дана обставина\~визнається представником\~позивача-відповідача. Згідно із ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 Сімейного кодексу України\~та ч. 2\~ст. 372 Цивільного кодексу України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства \~при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя при наявності спору, суд має право призначити ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, слід провести поділ кімнати [ADDRESS] , визнавши за кожною із сторін право на 1/2 частину даної кімнати. Що ж до вимог відповідача-позивача про поділ рухомого майна, то дана вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне Ч.3 ст.13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст.81 ЦПК України). У відповідності до ст.ст.\~76-83\~ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). З наявних у справі матеріалів вбачається, що відповідачем-позивачем, в порушення вимог ст.ст. 12,13,81 ЦПК України, не надано суду жодних доказів на підтвердження факту придбання зазначеного ним у заяві про збільшення позовних вимог рухомого майна, зокрема не долучено жодних товарних чеків, накладних, рахунків-фактур і т.п. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Водночас відповідачем-позивачем не було заявлено клопотань про витребування чи забезпечення доказів, допит свідків. Ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обстави, враховуючи відсутність безспірних, достовірних та достатніх доказів того, що зазначене рухоме майно придбано сторонами за час шлюбу і має ознаки спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що вимоги відповідача-позивача в цій частині є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Крім того, ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.12.2018 року (справа №345/5108/18, провадження № 2-з/345/45/2018) в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було накладено арешт на 1/2 частину нежитлового приміщення по [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 14739139 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно) та на 1/2 частину 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 621933726104 в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно), право власності на які зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Згідно із ч.1 \~ст.158 ЦПК України\~заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. У відповідності до ч. 9\~ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід відмовити, а тому, відповідно, на теперішній час відпала необхідність в застосуванні заходів забезпечення позову, які підлягають скасуванню. На підставі викладеного, ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-84, 259, 263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed