Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та [PERSON] , 26.05.2018 року у Мукачівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 212 та про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя між нею та відповідачем не склалося, починаючи з серпня 2019 року проживають окремо. Зазначає, що в них різні погляди на життя та сімейні обов`язки, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а відтак шлюб носить тільки формальний характер, а тому подальше його існування позивач вважає недоцільним. Відповідач є батьком дитини, а тому просить суд стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в заяві просила розглянути справу без її участі, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 01 липня 2020 року подав відзив на позову, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме просить стягувати з нього аліменти в розмірі 1500 щомісячно, оскільки на даний час стягнення з нього аліментів в розмірі ј частки від його доходів є практично неможливим, оскільки з метою пошуку вищеоплачуваної роботи, він звільнився з попередньої роботи та на даний час не має постійного місця роботи. Також зазначає, що шлюб може бути розірвано в судового порядку лише за умови, якщо буде встановлено що подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї є не можливим. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 26.05.2018 року у Мукачівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 212, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.05.2018 року (а.с.12). У шлюбі у позивача та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 9). Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із частиною п`ятою ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з частиною третьою ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З доводів позивача вбачається, що спільне життя між ними з відповідачем не склалося, шлюб носить лише формальний характер, проживають окремо, вжиті судом заходи для примирення подружжя, результату не дали. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу, являються обґрунтованими, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, а тому позов підлягає задоволенню. Статтею 113 СК України передбачено право особи, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а згідно із ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач зазначає, що не має змоги сплачувати аліменти в заявленому позивачем розмірі, оскільки він не працевлаштований, таким чином просить визначити йому аліменти на утримання сина в розмірі, що не перевищує 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, 1500,00 гривень. Однак, не спростовують обґрунтованості позовних вимог заперечення відповідача, поданому у відзиві оскільки, посилаючись на цю обставину, відповідач всупереч положенням ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, не надав належних доказів. Як вбачається, відповідач є молодим за віком та працездатним, доказів того, що за станом здоров`я відповідач не має змоги працювати, останнім не надано, що свідчить про можливість відповідача працевлаштуватися, отримувати дохід та, відповідно, надавати матеріальну допомогу своєму сину. Даючи оцінку обставинам справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] слід стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved