Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що згідно з договором дарування 3/10 частин житлового будинку ВВО №107415 від 25.09.2004 року, укладеним між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON], вона прийняла в дар від дарувальника 3/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], сарай під літерою «Б», сарай з погребом під літерою «В» та спорудження «№1-6,1». Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» в реєстрову книгу за №д227-106, за реєстровим номером 25775 28 жовтня 2005 року. Відповідач самочинно звів на місці сараю з погребом під літерою «В», площею 6,8 кв.м. гараж і категорично відмовився демонтувати зведену ним споруду, у зв'язку з чим вона була змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2010 року, зобов'язано [PERSON] не чинити їй, [PERSON] передкоди у здійсненні права власності на нерухоме майно, шляхом знесення самочинно збудованої споруди, зведеної останнім на місці будівлі, яка вказана в технічному паспорті від 04.06.2004 року як сарай під літерою «В», площею 6,8 кв.м., по [ADDRESS]. Крім того, згідно вищезазначеного рішення суду, стягнуто з [PERSON] на її користь судові витрати в розмірі 1 920 грн. 63 коп. Отже, відповідач відмовився добровільно демонтувати споруду, за рахунок власних коштів, у зв'язку з чим всі роботи по знесенню гаража були здійснені примусово за її власні кошти підрядчиком [PERSON] та державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Кузьменком О.В. Факт знесення самочинно збудовоного [PERSON] гаража робочою силою, найнятою нею та за її власні кошти в сумі 3 200 грн. 00 коп., підтверджується відповідним актом прийому-передачі виконаних робіт від 11 серпня 2011 року. У зв'язку з викладеним, вона звернулась до суду з даним позовом та просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 3 200 грн. 00 коп. Крім того, вона просить стягнути з відповідача на її користь 3 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, якої вона зазнала на протязі тривалого часу, майже трьох років, з часу протиправного самочинного зведення відповідачем гаража та небажанням останнього виконувати рішення суду по знесенню вказаної споруди. Також, в ході судового розгляду, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати, пов'язані з наданням правової допомоги в сумі 2 385 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності та співставленні, які мають значення для розгляду справи і вирішенню спору по суті, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що згідно договору дарування 3/10 частин житлового будинку ВВО №107415 від 25 вересня 2004 року, укладеного між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON], позивач прийняла в дар 3/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Житловий будинок в цілому зазначений на плані під літерою «А», шлакобетонний, житловою площею 126,30 кв.м., сарай під літерою «Б», сарай з погребом під літерою «В» та спорудження «№1-6,1» (а.с.5 - копія договору дарування). Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» в реєстрову книгу за №д227-106, за реєстровим номером 25775 28 жовтня 2005 року. Як пояснила в судовому засіданні позивач, відповідач самочинно звів на місці сараю з погребом під літерою «В», площею 6,8 кв.м. гараж і категорично відмовлявся демонтувати зведену ним споруду, у зв'язку з чим вона зверталась до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2010 року, ухваленого по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права власності, зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] передкоди у здійсненні нею права власності на нерухоме майно, шляхом знесення самочинно збудованої споруди, зведеної на місці будівлі, яка вказана в технічному паспорті від 04.06.2004 року, як сарай під літерою «В», площею 6,8 кв.м., по [ADDRESS]. Крім того, згідно вищезазначеного рішення суду, стягнуто з [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі 1 920 грн. 63 коп. (а.с.10-11 - копія рішення суду). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2011 року, апеляційну скаргу представника [PERSON] - відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2010 року - залишено без змін (а.с.12-13 - копія ухвали суду). На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 22 березня 2011 року, Святошинським районним судом м. Києва 20.04.2011 року було видано відповідний виконавчий лист за №2-270/2010 про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в здійсненні нею права власності на нерухоме майно, шляхом знесення самочинно збудованої споруди, зведеної ним на місці будівлі, яка вказана в технічному паспорті від 04.06.2004 року, як сарай під літерою «В», площею 6,8 кв.м., по [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Бузікевич Д.І. про відкриття виконавчого провадження від 13.05.2011 року, було відкрито виконавче провадження (ВП №26439582) по виконанню виконавчого листа №2-270/2010, виданого Святошинським районним судом м. Києва 20.04.2011 року. Як пояснили позивач та її представник в судовому засіданні, відповідач відмовлявся добровільно виконувати рішення суду, демонтувати споруду за рахунок власних коштів, у зв'язку з чим всі роботи по знесенню гаража були здійснені примусово, за власні кошти позивача, підрядчиком [PERSON] та державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Кузьменком О.В. Факт знесення самочинно збудовоного [PERSON] гаража робочою силою, найнятою позивачем та за її власні кошти в сумі 3 200 грн. 00 коп., повністю підтверджується відповідним актом прийому-передачі виконаних робіт від 11 серпня 2011 року та актами державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 11.08.2011 року (а.с.22, 23 - копія актів державного виконавця; а.с.24 - копія акту прийняття-передачі виконаних робіт). На підставі вищенаведеного, постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Бузікевич Д.І. від 12.08.2011 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-270, виданого Святошинським районним судом м. Києва 20.04.2011 року про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в здійсненні нею права власності на нерухоме майно, шляхом знесення самочинно збудованої споруди, зведеної ним на місці будівлі, яка вказана в технічному паспорті від 04.06.2004 року, як сарай під літерою «В», площею 6,8 кв.м., по [ADDRESS],- закінчено. Отже, задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1. визнання права; 2. визнання правочину недійсним; 3. припинення дії, яка порушує право; 4. відновлення становища, яке існувало до порушення; 5. примусове виконання обов'язку в натурі; 6. зміна правовідношення; 7. припинення правовідношення; 8. відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9. відшкодування моральної (немайнової шкоди); 10. визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1,2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1. втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2. доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо невиконання відповідачем вищезазначеного рішення суду про зобов'язання останнього не чинити перешкоди позивачу в здійсненні нею права власності на нерухоме майно, шляхом знесення самочинно збудованої споруди, більш того, доведено, що рішення суду було виконане самою [PERSON], знесено самочинну збудовану відповідачем споруду за її власні кошти в розмірі 3 200 грн. 00 коп., а тому суд дійшов до висновку про обгрунтованість та законність вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь останньої грошових коштів в сумі 3 200 грн. 00 коп. Що стосується вимог позивача в частині відшкодування відповідачем на її користь моральної шкоди, суд дійшов до наступного. Виходячи зі змісту ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4. у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи з роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, у своїх поясненнях позивач наголошує на тому, що відповідачем було вчинено правопорушення, що завдало їй значних збитків, позбавило можливості користуватись сараєм, крім того, тривалість фізичних, психічних та душевних страждань є значною, а істотність вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках потребували тривалого часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану здоров'я, у зв'язку з чим позивач наполягає на відшкодуванні їх моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. 00 коп. Вислухавши доводи позивача, проаналізувавши вимоги діючого законодавства та відповідні роз'яснення Верховного Суду України щодо судової практики в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд дійшов до висновку, що позивачем не зазначено чітко яких втрат немайнового характеру позивач зазнала внаслідок моральних чи фізичних страждань, не зазначено, в чому саме полягає ця моральна шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та якими належними доказами це підтверджується, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Що стосується вимог позивача в частині стягнення з відповідача на її користь витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги в сумі 2 385 грн. 00 коп., суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галуці права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом, як зазначено в ст.12 цього Кодексу. Отже, до осіб, які надають правову допомогу, законодавець відносить адвокатів та інших фахівців у галузі права. Право адвоката на надання правової допомоги закріплено Законом України «Про адвокатуру». Відповідно до Свідоцтва від 25.05.2000 року за №1760/10, [PERSON] має право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.43 - копія свідоцтва). 20 лютого 2014 року, між приватним адвокатом [PERSON] та [PERSON] була укладена угода про надання правової допомоги (а.с.41 - угода про надання правової допомоги). В судовому засіданні позивач надала суду угоду про надання правової допомоги від 21 лютого 2014 року, укладену між приватним адвокатом [PERSON] та нею, в якій зазначено, що сума внесеного гонорару складає 2 385 (дві тисячі триста вісімдесят п'ять) грн. 00 коп. Однак, витрати, які понесла позивач абсолютно не підтверджені документально. Суд дійшов до висновку, що дописка у вигляді тексту «передала суму дві тисячі триста вісімдесят п'ять гривень 00 копійок [PERSON]», яка розміщена знизу аркуша паперу, на якому відображена вищезазначена укладена угода, є неналежним доказом на підтвердження витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем документально не підтверджено факт понесених витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні її вимог в частині стягнення з відповідача на її користь витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги в сумі 2 385 грн. 00 коп. Також, суд вважає за необхідне, у відповідності до ст.88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial