Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування квартирою під [ADDRESS] (надалі - Квартира). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є наймачем Квартири на підставі типового договору найму житла від 04.01.2006 року. У вказаній Квартирі зареєстрований її брат, тобто відповідач, який добровільно з 2008 року пішов з квартири, змінивши місце свого проживання, про що свідчить заповнена ним заява для зняття з реєстраційного обліку. Однак всі дії пов'язані із зняттям з реєстрації відповідача, останнім не доведено, останній не виписався з Квартири, внаслідок чого його реєстрація створює для позивача незручності щодо сплати комунальних платежів, перешкоджає також їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 71, 72 Житлового кодексу України. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с. 20), відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Уповноважений представник третьої особи у судове засідання також не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з даними типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, укладеного 04.01.2006 року між ЖРЕП-4, в особі начальника Сухан М.Я. та [PERSON], останній надано у безстрокове користування Квартиру (а.с. 11). У відповідності до 2.2.1 вищевказаного Договору Наймач має право вселяти відповідно до законодавства в займане ним житло інших осіб. Реєстрація відповідача у Квартирі підтверджується даними листа Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області від 11.03.2016 року №1322 (а.с. 16). Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача з 2008 року підтверджується посвідченим актом від 19.02.2016 року №329 (а.с. 10). На підставі заяви для зняття з реєстраційного обліку від 27.05.2008 року, судом встановлено, що відповідач мав намір знятися з реєстраційного обліку з вищевказаної Квартири в м. Берегово (а.с. 12). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Згідно з вимогами частин першої та другою ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Положеннями ст. 72 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право на користування житлом внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частина друга п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» містить припис відносно того, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст.ст. 817, 818 Цивільного кодексу України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, його фактичний володілець має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду із позовом про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При вирішені позову судом встановлена фактична наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування Квартирою, передбачених ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, оскільки реєстрація відповідача, який без поважних причин не проживає у Квартирі понад шість місяців, обмежує право позивача, як основного Квартиронаймача (а.с. 11) у здійсненні нею вільного володіння майном, яке надане їй у безстрокове користування. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 551,20 грн. (судовий збір а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved