Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказує на те, що вона є власником вказаного будинку, в якому зареєстровано місце проживання сина [PERSON] та невістки [PERSON], які є відповідачами у справі. Але з 2006 року вони в будинку не проживають без поважних причин, виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, витрати на оплату комунальних послуг не несуть. В добровільному порядку відповідачі з місця реєстрації не знялися. Посилаючись на ст. 156 ЖК України та ст.405 ЦК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.17) в судовому засіданні позов підтримала посилаючись на обставини викладені в ньому. Суду пояснила, що зі слів позивача відповідачі виїхали до Росії приблизно в 2006 році там і зараз знаходяться, але точної їх адреси проживання в Росії позивач не знає. Інколи, в літку, приїздять на відпочинок на декілька днів. Просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, на електронну адресу суду надіслали заяву в якій зазначають, що дійсно вже біля 12 років постійно мешкають в Російській Федерації. Проти задоволення позовних вимог заперечень не мають, розгляд справи просять провести у їх відсутність (а.с.31). Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів. Вислухавши присутніх осіб, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив таке. [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку посвідченого державною нотаріальною конторою 11.01.1957 року реєстровий №377 (а.с.7-13). Згідно з довідки відділу реєстрації місця проживання виконкому Бердянської міської ради від 22.08.2018 року місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. В Акті про фактичне проживання громадян від 12.07.2018 року відображено, що відповідно до домової книги за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON] (батько), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка). Виходом на вищевказану адресу членами комісії встановлено, що фактично за даною адресою проживає 1 особа - [PERSON] (а.с.15). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є сусідкою позивача, проживає в будинку [NUMBER] навпроти позивача вже 10 років. Толік с [PERSON] мешкають в Росії, приїздять в літку на тиждень і то, не щороку. Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою позивача, живе в будинку [NUMBER] з 2002 року. Знає, що відповідачі в 2006 році виїхали до Росії. Приїжджають інколи у відпустку. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі більше одного року без поважних причин в будинку позивача не проживають. Іншої домовленості між відповідачами та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави, визначені ч.2 ст.405 ЦК України, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в [ADDRESS] .

Outcome: approved