Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат «ім. Ілліча», третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Маріуполі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказала, що в період з 26 квітня 2010 року і по теперішній час вона працює в цеху ремонту і благоустрою ПАТ «ММК ім. Ілліча» на посаді розподільника робіт. 28 лютого 2011 року в зміні з 07:00 до 15:30 вона виконувала обов'язки начальника дільниці по утриманню та обслуговуванню адміністративної будівлі № 2, згідно розпорядження № 246 від 27 січня 2011 року. Приблизно о 12 год. 00 хв., спускаючись сходами, на останній сходинці, вона втратила рівновагу і впала, отримавши при цьому травму лівої руки. В період з 04 березня 2011 року по 08 серпня 2011 року комісії з розслідування нещасного випадку тричі оформлювали акти (спеціального) розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 03 березня 2011 року, від 27 травня 2011 року, від 08 серпня 2011 року. Також на виконання цих актів були оформлені акти про нещасний випадок на підприємстві, не пов'язаний з виробництвом (форми НПВ) № 18/3 від 04 березня 2011 року, № 38/5 від 27 травня 2011 року, № 51/6 від 08 серпня 2011 року. [PERSON] не погоджуючись з висновками комісії з розслідування нещасного випадку, в період з 16 квітня 2011 року по 29 травня 2012 року багаторазово зверталася із заявами до керівників різних рівнів та інстанцій. 02 серпня 2012 року новою комісією з розслідування нещасного випадку було складено (спеціального) розслідування нещасного випадку, який стався 28 лютого 2011 року (за формою Н-5), в якому містився висновок про необхідність скласти акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1. 02 серпня 2012 року було складено акт № 46/3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1. У вересні 2012 року відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Маріуполі звернулося до суду з позовом про скасування акту форми Н-1 від 02 серпня 2012 року та акту форми Н-5 від 02 серпня 2012 року. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в повному обсязі відмовлено в задоволенні цього позову. Судове рішення набрало чинності 19 лютого 2013 року. Після цього [PERSON] звернулася до МСЕК та пройшла відповідне обслідування. Довідкою МСЕК № 242127 серії 10 ААА [PERSON] у зв'язку із травмою, отриманою в результаті нещасного випадку, встановлено 25% втрати професіональної працездатності в період з 16 липня 2013 року по 01 вересня 2014 року. У зв'язку з цим, відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Маріуполі їй призначено одноразову допомогу у зв'язку із стійкою втратою професійної працездатності в сумі 55103,40 грн. і щомісячну грошову суму у випадку часткової або повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 556,60 грн. за період з 16 липня 2013 року по 31 серпня 2014 року включно. Вважає, що протиправною поведінкою відповідача їй завдано збитків, що полягають в упущеній вигоді (доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене), посилаючись на положення статті 22 ЦК України, оскільки вважає, що у випадку своєчасного оформлення акту Н-1, вона отримувала б щомісячну грошову суму у випадку часткової або повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі не меншому ніж 556,60 грн. за період з 28 лютого 2011 року по 15 липня 2013 року. Таким чином, вона вважає, що через відповідача, не отримала прибуток (упущена вигода) в розмірі 15872,08 грн., який просила стягнути з відповідача. Також просила стягнути з відповідача 100000 грн. в якості компенсації моральної шкоди, що завдана пережитими нею душевними стражданнями у зв'язку з не проведенням з нею інструктажів по техніці безпеки, пережитим нею фізичним болем при травмуванні, тривалим лікуванням від отриманих травм, не оформленням актів Н-5 та Н-1 з 28.02.2011р. по 02.08.2012р. та приниженням її честі та гідності з 28.02.2011р. по 19.09.2013р. Також просила стягнути понесені нею судові витрати, які складаються з 487,20 грн. судового збору та 3000 грн. витрат на правову допомогу. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні тим обставинам, що викладені в позові. Окрім того, додатково пояснила, що вважає винним саме підприємство в тому, що з нею стався нещасний випадок, обставини, викладені в акті Н-1 не оскаржувала, оскільки втомилася від судів. Вона втратила багато часу на написання заяв до різних інстанцій та на відвідування цих інстанцій з питань розслідування випадку, що з нею стався. Майже весь 2012 рік вона займалась судовою справою в якій Фонд оскаржував акт Н-1 і одночасно, посилено займалась лікуванням, тому коли пройшла обстеження МСЕК, висновок був лише про 25% втрати професійної працездатності, а якби це було зроблено в 2011 році, ступінь втрати працездатності був би значно більшим. Просила позов задовольнити. Представник позивача, [PERSON], який діє на підставі довіреності, позов підтримав, надав пояснення, аналогічні тим обставинам, що викладені в позові. Просив позов задовольнити. Представник відповідача, Романенко Артем Валерійович, який діє на підставі довіреності, позов не визнав, заперечував проти його задоволення, пояснивши, що під час розслідування нещасного випадку, який стався з позивачкою, яке проводилося спеціальною комісією, до складу якої входили не тільки представники підприємства, публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат «ім. Ілліча» постійно діяло у відповідності до чинного законодавства, не порушувало прав позивачки стосовно повного та об'єктивного розслідування нещасного випадку. Також вважає, що твердження позивачки про те, що якби акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 було складено своєчасно, тобто 28 лютого 2011 року, то вона з того часу отримувала б щомісячну грошову допомогу, встановлену Фондом у розмірі не менше 556,60 грн. є не більш ніж її припущенням, оскільки розмір відсотку втрати працездатності, встановлений позивачці не є фіксованим або мінімальним, а встановлюється індивідуально відповідно до тяжкості ушкоджень здоров'я в межах від 5 до 25%. Проти задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди також заперечував, мотивуючи тим, що відповідач не винний у нещасному випадку, що стався з позивачкою, а позивачкою не надано доказів на підтвердження обґрунтованості цієї вимоги. Представник третьої особи, Гузенко Руслан Олександрович в судовому засіданні наполягав на тому, що позов задоволенню не підлягає, оскільки, на його думку, позов є необґрунтованим, вимога про стягнення упущеної вигоди є категорією договірних відносин, відповідач діяв у відповідності до вимог закону, ані матеріальної, ані моральної шкоди позивачці не спричинив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням відповідача та доводам позивача, враховуючи думку третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 26 квітня 2010 року [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із ПАТ «ММК імені Ілліча» та 28.02.2011р. з нею стався нещасний випадок на підприємстві. Розслідування нещасного випадку, який стався 28.02.2011р. з [PERSON] на підприємстві ПАТ «ММК ім.. Ілліча», проводилося неодноразово. На підставі наказів Теруправління Держгірпромнагляду від 13.06.2012р. № 729 та від 26.07.2012р. № 775 було проведене спеціальне розслідування випадку, який стався з [PERSON] за участю Теруправління Держгірпромнагляду. 16.07.2012р. за № 3/2-10/009 Теруправлінням Держгірпромнагляду видано припис для усунення порушень, виявлених під час проведення позапланової перевірки ПАТ «ММК ім. Ілліча», а саме порушень, які стосуються випадку, який стався з [PERSON] Комісією з розслідування нещасного випадку, за приписом Держгірпронагляду у Донецький області від 16.07.2012 р. № 32-10009 було проведено спеціальне розслідування нещасного випадку, який стався з [PERSON] на підприємстві ПАТ «ММК ім. Ілліча» та за результатами розслідування складено та затверджено акт форми Н-1 від 02.08.2012 № 463 та акт за формою Н-5 від 02.08.2012 р. про нещасний випадок у відношенні [PERSON], як пов'язаний з виробництвом. Згідно акту за формою Н-1 №46/3 від 02.08.2012 року, копія якого мається в матеріалах справи, нещасний випадок на виробництві, трапився 28.02.2011 року при таких обставинах: 28.02.2011 року в зміні з 07-00 год. до 15-30 год. розподільник робіт [PERSON] виконувала обов'язки начальника ділянки по утриманню та обслуговуванню адміністративної будівлі №2. Приблизно о 12-00 год. [PERSON] знаходилась в кабінеті 4.04, де взяла чашки та підставку з-під печива розміром 20 см*30 см та сказала енергетику [PERSON], що піде мити чашки після кави. Під час спуску по сходинковому маршу в туалетну кімнату на третьому поверсі, зі слів потерпілої, вона трималась лівою рукою за дерев'яні перила сходинкового маршу, а в правій руці несла чашки та підставку. На останній ступені [PERSON] втратила рівновагу та впала, отримавши при цьому травму правої руки. Розподільник робіт [PERSON] на момент травмування не виконувала будь-яких дій, пов'язаних з виробничою необхідністю. Недостатнє освітлювання на сходинковому марші, яке могло б спровокувати падіння потерпілої, комісією не встановлено. Факт різкого погіршення здоров'я [PERSON] під час переміщення по сходинковому маршу не встановлений. Комісія встановила, що даний нещасний випадок стався у зв'язку з особистою необережністю потерпілої, яка в робочий час, знаходячись в своїй робочий зоні, направлялась в туалетну кімнату по сходинковому маршу. Згідно розділу 6 акту за формою Н-5 від 02.08.2012 року, копія якого мається в матеріалах справи, також вбачається, що комісія прийшла до висновку, що випадок стався у зв'язку з особистою необережністю потерпілої, яка в робочий час, знаходячись в своїй робочий зоні, направлялась в туалетну кімнату по сходинковому маршу та на підставі Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, даний нещасний випадок було визнано, пов'язаним з виробництвом з тих підстав, що згідно з Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві: обставинами, за яких нещасний випадок визнається таким, що пов'язаний з виробництвом, і складається акт за формою Н-1, є підготовка до роботи та приведення в порядок після закінчення роботи знарядь виробництва, засобів захисту, одягу, а також здійснення заходів щодо особистої гігієни, пересування по території підприємства перед початком роботи і після її закінчення. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 27 грудня 2012 року по цивільній справі № 0520/8875/2012 за позовом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Маріуполі Донецької області до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат «імені Ілліча», Територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області, [PERSON] про визнання недійсними та скасування акту форми Н-1 №46/3 від 02.08.2012 року та акту форми Н-5 від 02.08.2012 року, та зобов'язання зняти з обліку акт форми Н-1 №46/3 від 02.08.2012 року та акт форми Н-5 від 02.08.2012 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2013 року, встановлено, що комісією в повному обсязі перевірені факти та встановлені обставини, згідно яких даний нещасний випадок визнаний пов'язаним з виробництвом, нещасний випадок стався у зв'язку з особистою необережністю потерпілої. Згідно частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В обґрунтування вимоги про стягнення 15872,08 грн., позивачка посилається на той факт, що відповідач на протязі тривалого часу (з 28.02.2011р. по 15.07.2013р.) не складав акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, який слугував підставою для проведення медико-соціальної експертної комісії та для подальшого призначення щомісячної грошової допомоги Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, у зв'язку з чим їй були завдані збитки у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На підтвердження суми понесених збитків позивачкою надано розрахунок, відповідно до якого вищевказана сума складається з розміру призначеної щомісячної грошової допомоги Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (556,60 грн.) помножена на кількість місяців, які минули з часу отримання травми на виробництві до часу призначення їй страхової виплати Фондом (15.07.2013р.). Відповідно до приписів статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, для настання цивільно-правової відповідальності за завдання збитків, обов'язковою є наявність усієї сукупності ознак складу цивільного правопорушення, а саме: протиправність діяння, факт завдання шкоди (у даному випадку - збитків у формі упущеної вигоди), причинний зв'язок між протиправним діянням і шкодою, вина заподіювача шкоди, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності. Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки. Обгрунтовуючи позов, позивачка посилається на те, що відповідач діяв неправомірно, оскільки протягом 2011 року та частини 2012 року комісія з розслідування нещасного випадку приходила до висновку, що даний випадок травмування не пов'язаний з виробництвом і неодноразово складала акти про нещасний випадок, що не пов'язаний з виробництвом. Згідно п. 10 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112, який діяв на момент нещасного випадку з позивачкою, роботодавець, одержавши повідомлення про нещасний випадок, зобов'язаний негайно утворити наказом комісію з розслідування нещасного випадку у складі не менше ніж три особи та організувати розслідування. Згідно п. 11 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112, до складу комісії включаються керівник (спеціаліст) служби охорони праці або посадова особа, на яку роботодавцем покладено виконання функцій спеціаліста з питань охорони праці (голова комісії), керівник структурного підрозділу підприємства, на якому стався нещасний випадок, представник робочого органу виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням підприємства (за згодою), представник первинної організації профспілки, членом якої є потерпілий, або уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці, якщо потерпілий не є членом профспілки, інші особи. Згідно з п. 13 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112, обстеження місця нещасного випадку, одержання пояснень потерпілого, свідків та причетних до нещасного випадку осіб, з'ясування обставин і причин нещасного випадку, визначення, чи пов'язаний цей випадок з виробництвом, установлення осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці та складання акту розслідування нещасного випадку віднесено до компетенції утвореної роботодавцем комісії з розслідування нещасного випадку. Як вбачається з матеріалів справи, і це не заперечує позивачка, одразу після того як трапився нещасний випадок, відповідачем була утворена комісія з розслідування причин травмування [PERSON] у кількості 4 осіб (до складу якої входили як працівники підприємства так і представники первинної профспілкової організації та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України), у відповідності до приписів п.10-11 Порядку № 1112. Оскільки результати розслідування цієї комісії позивачку не влаштовували, відповідачем створювалися ще дві комісії, метою яких було повне та об'єктивне з'ясування усіх обставин нещасного випадку, який стався з позивачкою. Отже, відповідачем належним чином було виконано обов'язок із забезпечення розслідування нещасного випадку, що стався з позивачкою, діючи відповідно до Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112. Суду не надано жодних доказів того, що відповідач якимось чином впливав на роботу цих комісій, заважаючи проведенню об'єктивного розслідування. Згідно з п. п. 37, 38 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112, контроль за своєчасністю і об'єктивністю розслідування нещасних випадків, їх документальним оформленням та обліком, виконанням заходів щодо усунення причин нещасних випадків здійснюють органи державного управління, органи державного нагляду за охороною праці, виконавча дирекція Фонду та її робочі органи відповідно до компетенції. Громадський контроль здійснюють профспілки через свої виборні органи і представників, а також уповноважені найманими працівниками особи з питань охорони праці. Викладені обставини свідчать про відсутність протиправних дій або бездіяльності з боку відповідача у відношенні до позивачки як у причинах нещасного випадку, що з нею стався так і у тривалості його розслідування. Статтею 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Згідно статті 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ступінь втрати працездатності потерпілим встановлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.06.2012 № 420 визначено, що ступінь втрати професійної працездатності у відсотках встановлюється, виходячи з наслідків ушкодження здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання з урахуванням професійних здібностей, що є у потерпілого, клініко-функціональних можливостей і важливих професійних якостей, які дозволяють продовжувати виконання роботи за попередньою професією до нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання. Враховуються зниження кваліфікації, зменшення обсягу виконуваної роботи та важкість праці в звичайних, спеціально створених виробничих або інших умовах, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах від 5 до 100 відсотків. Згідно п. 2.13.5. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.06.2012 № 420, при невстановленні інвалідності потерпілому на виробництві, якщо він може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи, або при зміні умов праці, що призводять до зниження заробітку, або якщо виконання його професійної діяльності вимагає більшого навантаження, ніж раніше, відсотки втрати професійної працездатності не повинні перевищувати 25 відсотків. Отже, з вищевикладеного вбачається, що ступінь втрати працездатності, встановлений позивачці (у даному випадку 25%) не є фіксованим, а встановлюється відповідно до тяжкості отриманих ушкоджень здоров'я, в межах від 5% до 25%. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, па підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із суті спірних правовідносин, позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені суми саме з 28 лютого 2011 року і тільки неправомірні дії або бездіяльність відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати ці кошти. Але, такі докази у матеріалах справи відсутні. Окрім своїх припущень, позивачкою не надано суду жодних доказів того, що якби щомісячну допомогу було призначено їй в лютому 2011 року, то її розмір неодмінно складав би саме 556,60 грн. Також, позивачкою не доведений той факт, що за звичайних обставин щомісячні виплати їй були б призначені саме з 28 лютого 2011 року та здійснювалися б протягом наступних 28 місяців та 16 днів. Не може ставитися у провину відповідача строк розгляду Іллічівським районним судом м. Маріуполя цивільної справи за позовом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Маріуполі Донецької області до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат «імені Ілліча», Територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області, [PERSON] про визнання недійсними та скасування акту форми Н-1 №46/3 від 02.08.2012 року та акту форми Н-5 від 02.08.2012 року, та зобов'язання зняти з обліку акт форми Н-1 №46/3 від 02.08.2012 року та акт форми Н-5 від 02.08.2012 року, а також строк розгляду апеляційної скарги апеляційним судом Донецької області. Не може ставитися у провину відповідача період проведення МСЕК [PERSON] та час, який було витрачено третьою особою для призначення необхідних виплат. З усього викладеного вище, суд дійшов висновку про те, що твердження позивачки про те, що з вини відповідача вона в період з 28.02.2011 року по 15.07.2013 року недоотримала 15872,08 грн. є недоведеним. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 100000 гривень моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначено вище, судом встановлено, що нещасний випадок з [PERSON] стався виключно з її особистої необережності. Відповідач, не є особою винною у травмуванні позивачки і не повинен відшкодовувати моральну шкоду, викликану фізичним болем при травмуванні, необхідністю лікування і пов'язаними з цим неподобствами. Разом з тим, ч. 2 ст. ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Але, згідно п. 8 акту № 46/3 обладнання, машини, механізми, транспортні засоби, експлуатація яких призвела до настання нещасного випадку Комісією не встановлено. Таким чином, у даних правовідносинах відсутні безумовні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачці. Щодо посилання позивачки на те, що вона в період з 28.02.2011 року по 19.09.2013 року відчувала душевні страждання та приниження честі та гідності, у зв'язку із «неправомірною поведінкою Відповідача», слід врахувати, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтями 10, 60 ЦПК України також передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, передбачено, що висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Позивачкою не надано суду жодних доказів того, що протиправними діями чи бездіяльністю відповідача їй дійсно завдано моральної шкоди. Також не надано жодних доказів, які обґрунтовували б розмір такої шкоди. Відповідно до положень діючого цивільного процесуального законодавства України, пояснення, надані сторонами не за процедурою допиту свідків, не можуть використовуватися як засіб доказування (п. 23 ППВСУ від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Тому суд не може розцінювати пояснення [PERSON] або пояснення її представника як доказ тих обставин, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. [PERSON] не надала суду жодних доказів, що підтверджували б правомірність її позовних вимог. Оскільки, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, не підлягають відшкодуванню позивачці і понесені нею судові витрати.

Outcome: dismissed