Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою (договором позики). В обґрунтування свого позову позивач вказала, що 20 квітня 2015 року вона надала в борг відповідачці під розписку грошові кошти в сумі 3000 доларів США строком до серпня 2015 року, та в грудні 2015 року грошові кошти в розмірі 4000 євро строком до кінця 2016 року з можливістю повернення коштів частинами. 14 червня 2016 року відповідачка повернула частину грошових коштів в розмірі 250 євро. Оскільки відповідачка ухиляється від повернення суми боргу за договором позики, позивач просить стягнути з відповідачки грошові кошти за розписками, за виключенням повернутої суми боргу, а також стягнути відсотки за прострочення зобовязання та індекс інфляції, а також судові витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судові засідання повторно не зявляється, хоча належним чином повідомляється про час, дату та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 цього ж Кодексу у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував щодо заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачки, та згідно до ст. 169 ЦПК України винести заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні обєктивно встановлено, що 20 квітня 2015 року та 15 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики, відповідно до яких [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, які остання зобовязалася повернути до серпня 2015 року, та 4000 євро, які [PERSON] зобовязалася повернути до кінця грудня 2016 року, що підтверджується відповідними розписками відповідно. Станом на день звернення до суду, 3 квітня 2017 року, відповідачка повернула частину коштів 14 червня 2016 року в розмірі 250 євро, решту грошових коштів відповідачка не повернула в звязку з чим за нею рахується заборгованість за договорами позики. Стаття 526 Цивільного кодексу України\~визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За\~ст.1047 Цивільного кодексу України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~ст. 1046 Цивільного кодексу України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч. 1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1ст.192\~ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до частини першої статті 533\~ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 2 ст. 625\~ЦПК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За даними розрахунків заборгованості за відповідачкою рахується заборгованість в розмірі 81060 гривень (еквівалент 3000 доларів США), 108300 гривень (еквівалент 3750 євро), 4683 гривень по відсотках за прострочення зобовязання, 21406,63 гривень індексу інфляції. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договорами позики. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial