Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 04.02.2012 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 32, стягнення сплачених судових витрат, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем виявилось невдалим, відповідач почав вести аморальний спосіб життя, вчиняв скандали, які не раз переростали у бійку. Сім`я розпалася остаточно, бажання продовжувати шлюбні відносини відсутнє. Фактичні шлюбні відносини припинені у грудні 2013 року, проживають окремо один від одного. Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. У судовому засіданні позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Додатково зазначила, що після розірвання шлюбу прізвище змінювати не бажає, спір про майно між нею та відповідачем відсутній. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України). Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 04.02.2012 року зареєстрували шлюб, про що Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було видано свідоцтво про шлюб та складено актовий запис № 32 (а.с. 4). Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу буде проживати з матір'ю (а.с. 5). Шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 2013 року, спільне господарство не ведуть, взаємини подружжя не підтримують, майнових спорів не мають. Бажання до примирення у позивача відсутнє. Подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно зі ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати його прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, враховуючи той факт, що сторони вже тривалий час (4 місяця) мешкають окремо без ведення спільного господарства та бюджету, а також, що відсутні докази того, що окреме проживання сторін негативно вплинуло або вплине на інтереси неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що шлюб [PERSON] та [PERSON] не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільно-процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved