Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до прокуратури Волинської області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Вказує, що у зв`язку із порушенням вимог чинного законодавства службовими особами ДКП «Луцьктепло», між нею та ДКП «Луцьктепло» виник спір щодо якості наданих послуг та вартості фактично спожитих нею послуг. В подальшому, 11.07.2012 року ДКП «Луцьктепло» звернулось до Луцького міськрайонного суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за надані послуги в розмірі 11348,17 грн. Однак, ухвалою суду від 13.12.2012 року вказаний позов був залишений без розгляду. Незважаючи на це і усвідомлюючи, що законним шляхом примусити сплатити за ненадані послуги не виявляється, ДКП «Луцьктепло» почало у незаконний спосіб вимагати сплатити її 28573,02 грн. У зв`язку з чим, нею 23.08.2013 року було подано прокурору міста Луцька повідомлення про кримінальне правопорушення. Зазначає, що починаючи з 2013 року по 2020 рік проводиться тривале розслідування та необґрунтована процесуальна тяганина у кримінальному провадженні №42013020010000450 від 18.09.2013 року. При цьому, їй дзвонять колектори та вимагають погашення неіснуючого боргу. Всі ці дії спричиняють їй моральну шкоду, яка полягає в наступному: - у неприпиненні поліцією та прокуратурою кримінального правопорушення, яке є триваючим, а саме: з липня 2012 року у неї вимагають колектори, найняті керівництвом ДКП «Луцьктепло» сплати за послуги, відсутність якої доведена судовим рішенням від 13.12.2012 року; - незаконні дії (невнесення протягом 24 годин до ЄДРС відомостей, невиконання ухвал слідчого судді, невиправдана тяганина, неприпинення протиправних діянь) прокурорів та слідчих призвели до порушення її нормальних життєвих умов та звичок, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя (звернення з скаргами до суду, подання до поліції та прокуратури клопотань, скарг); - у фізичному болію та стражданнях, яких вона зазначає протягом 10 років у зв`язку з нервовими стресами після кожного спілкування з колекторами; - у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою керівництва ДКП «Луцьктепло» та колекторів щодо неї самої та бездіяльністю слідчих і прокурорів; - у цинічному ігноруванні прокурорами та слідчими її прав; - у матеріальних витратах, пов`язаних із поданням скарг до суду на рішення та бездіяльність прокурорів і слідчих; - у витратах свого часу на написання та подання скарг до суду на рішення та бездіяльність прокурорів та слідчих; - у незабезпеченні її слідчими та поліцією протягом 7 років належного захисту від вторинної віктимізації. А тому, оцінює загальну суму спричиненої їй моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. 1172 ЦК України, просить суд стягнути з прокуратури Волинської області та ГУНП у Волинській області у відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 грн., по 500000 грн. з кожного відповідача - шляхом списання коштів в безспірному порядку на її користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову із підстав, викладених у відзивах. Представник третьої особи - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справу. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. Отже, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи, шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Таким чином, обов`язок щодо відшкодування шкоди настає при одночасному існуванні усіх вищезазначених обставин, які повинні бути з`ясовані судом. При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1172 ЦК України, оскільки, вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а є власним тлумаченням змісту правових норм. Отже, як судом з`ясовано, що 23.08.2013 року [PERSON] звернулася до прокуратури із повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення стосовно вимагання групою осіб коштів за ненадані послуги з використанням свого службового становища та погрозою заподіяти шкоду належному їй майну (а.с. 17-18). У зв`язку із невнесенням протягом 24 годин відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, позивач 02.09.2013 року звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області зі скаргою на бездіяльність прокурора міста Луцька (а.с. 19-20) і ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10.09.2013 року її скаргу задоволено, зобов`язано прокурора міста Луцька внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про кримінальне правопорушення від 23.08.2013 року та розпочати досудове розслідування, надавши їй документ, що підтверджує прийняття і реєстрацію заяви (а.с. 21). Також, із матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово оскаржувала в судовому порядку постанови слідчих про закриття кримінального провадження (а.с. ). Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, [PERSON] вказала, що через неправомірні дії слідчих, що виразились у винесених процесуальних рішень органами досудового розслідування у кримінальному провадженні №42013020010000450 від 18.09.2013 року, що в подальшому скасовані судом, невиправдана тяганина, навмисне невстановлення поліцією та прокуратурою осіб, які вимагають у неї кошти, призвели до неабияких моральних страждань, а тому наявний причинно-наслідковий зв`язком між діями відповідачів та заподіяною шкодою, розмір якої вона оцінює у 1000000 грн. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим. За частиною другою статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Водночас, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення та відшкодування моральної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №757/20989/18 від 14.02.2020 року. Разом з тим, частиною першою статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Отже, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що останньою фактично у даній справі її доводи та аргументи зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні №42013020010000450 від 18.09.2013 року. Проте, самі факти скасувань постанов про закриття та задоволення клопотань [PERSON] в ході проведення слідчих дій, на думку суду, не свідчить про протиправність дій органів прокуратури, поліції і які дають підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені відповідними судовими рішеннями. Лише незгода позивача із прийнятими процесуальними рішеннями прокуратури та поліції, які були нею оскаржені, в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Разом з тим, наявність будь-якого стресового стану чи заподіяння душевних страждань, пов`язаних із тривалим розслідуванням кримінальних проваджень [PERSON] , жодними доказами не підтвержуються. А тому, суд вважає, що позивач належним чином не довела сам факт заподіяння їй моральної шкоди та наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку із неправомірними діями органів досудового розслідування в ході здійснення кримінальних проваджень. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed