Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третьої особи [PERSON] про визнання права власності, зняття(скасування) арештів, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 червня 2009 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурьяновою Л.Г. договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] бланк серія: ВМЕ №582990 [PERSON] . придбала у [PERSON] за 1902500 гривень. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 7360550 від 04.06.2009р. вказаний договір купівлі-продажу від 04.06.2009р квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] (відчужував) та [PERSON] (набувач), зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 04.06.2009 року за № 3472955. Після оформлення договору купівлі-продажу вона не звернулася до Бюро технічної інвентаризації для переоформлення власника житлового будинку, а тому згідно документів інвентарної справи на вищевказаний об`єкт нерухомості власником спірного житлового будинку залишається [PERSON] . У 2018 році [PERSON] стало відомо, про те, що постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області серія та номер: ЗВП №55127344 від 25.01.2018 року було накладено арешт на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] постановою Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.02.2011 року ВП№:22820392 було накладено арешт на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] Оскільки відповідно до даних Державного реєстру прав на нерухомі майно право власності на вказаний об`єкт нерухомості до теперішнього часу зареєстровано за продавцем [PERSON] , тому усі зареєстровані обтяження поширюються на належну їй нерухомість у вигляді вказаної квартири. Згідно інформації з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що [PERSON] за провадженнями з якими накладено арешт на спірну квартиру є боржником провадження перебувають на виконанні. Арешт майна, належного позивачки на праві власності, порушує її право власності щодо розпорядження зазначеним майном, а відновлення її порушеного права власності можливе лише шляхом звільнення майна з-під арешту в судовому порядку.Також позивачка зазначила, що оскільки її право власності на спірну квартиру не визнається відповідачами: Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, першим Малиновським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області вона вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] Зняти(скасувати) арешт з житлової квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , накладений: постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області серія: ЗВП №55127344 від 25.01.2018 року про арешт майна боржника, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.01.2018р. запис про обтяження № 24526915.Зняти(скасувати) арешт з житлової квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , накладений: постановою Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.02.2011 року ВП№:22820392. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Скіндер В.Б . позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі та треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 04 червня 2009 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурьяновою Л.Г. договору купівлі-продажу Також у п.9 вищезазначеного договору зазначено, що право власності на придбане нерухоме майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 7360550 від 04.06.2009р. вказаний договір купівлі-продажу від 04.06.2009р квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] (відчужував) та [PERSON] (набувач), зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 04.06.2009 року за № 3472955. На час виникнення спірних правовідносин червень 2009 року, питання щодо моменту набуття права власності на нерухоме майно за договором було врегульоване ст.182, ст.210, ст.334, ст.640, ст.657 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01 липня 2004 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. № 671. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 657 ЦК України (в редакції на час вчинення договорів купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Положенням п.1 ч.1 ст. 4 цього ж Закону передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема фізичним особам, а саме права власності на нерухоме майно. Як було встановлено у ході судового розгляду, договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений та нотаріально посвідчений 04 червня 2009 року у той же день було здійснено державну реєстрацію цього договору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладання нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Аналіз наведених правових актів станом на час виникнення спірних правовідносин з урахуванням внесених до них подальшому змін дає підстави обґрунтовано стверджувати, що на час укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири паралельно існували дві легальні процедури визнання державою права власності особи на нерухоме майно, набуте за договором: державна реєстрація правочину з придбання цього нерухомого майна і державна реєстрація речових прав на набуте нерухоме майно. При цьому, за змістом діючих та той час нормативних актів, державна реєстрація договору та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації договору, не мала правовстановлюючого значення. Такий стан речей існував до 01 січня 2012 року, тобто до набрання чинності Законом України №1878-VІ від 11 лютого 2010 року, яким скасована державна реєстрація правочинів (пункт 3 розділ І). З матеріалів справи вбачається, що позивачка стала законним володільцем придбаного нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] , з 04 червня 2009 року (момент державної реєстрації договору купівлі-продажу). Також з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.07.2018 року за номером: 130324232 вбачається, що на майно боржника - [PERSON] накладені обтяження, а саме: згідно постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області серія та номер: ЗВП №55127344 від 25.01.2018 року було накладено арешт на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] постановою Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.02.2011 року ВП№:22820392 було накладено арешт на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] Аналізуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що на момент винесення постанов про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження позивачка набула прав володільця спірного нерухомого майна, тому її права щодо цього нерухомого майна підлягають захисту. Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а відповідно до ч. 2 цієї статті арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту, про що державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Відповідно до ст.. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, гарантує право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. Частиною 4 ст.41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що оскільки на момент винесення державними виконавцями постанов про обтяження спірного нерухомого майна (09.02.2011 року та 25.01.2018 року) позивачка набула права власності на вищезазначене спірне майно (04 червня 2009 року), тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved