Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з даною позовною заявою, яку мотивує тим, що 18 квітня 2015 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Камяницької сільської ради, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 29. За час шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що спільне життя між ними не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки. З моменту одруження сімейне життя поступово погіршилося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, кожен з них має діаметрально-протилежні погляди на шлюб, сімю та виховання дитини. Відповідач часто вчиняє сварки, чинить на неї психологічний тиск, застосовує силу. Від такої сімейної атмосфери у неї погіршилося самопочуття, вона перебуває у стані постійного стресу. Її намагання налагодити сімейне життя не дали результатів, шлюб між ними фактично припинено з серпня 2017 року, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] тривалий час ухиляється від утримання сина, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. Дитина знаходиться на її утримання, але на даний час вона перебуває у декретній відпустці за доглядом за дитиною і коштів, які вона отримує не вистачає для забезпечення гідного життя сина. За таких обставин, позивачка просить шлюб, який був укладений 18 квітня 2015 року між нею та [PERSON] розірвати та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн., щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу змінити прізвище позивача «Шелельо» на дошлюбне прізвище «Корналевич». В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її захисник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти їх задоволення та прийняття рішення у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, приймаючи до уваги те, що відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні заявлений до нього позов визнав повністю, суд виходячи з вимог ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України, вважає за можливе вирішити виниклий між сторонами спір по суті у підготовчому судовому засіданні. Як вбачається з свідоцтва серії І-ФМ № 125949 від 18.04.2015 року про шлюб, 18 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний запис за №29. Після реєстрацію шлюбу прізвище дружини було змінено на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ФМ № 335084. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя між ними не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Спорів щодо поділу спільного майна, визначення місця проживання малолітньої дитини сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.1 та ч.2 ст.184 СК України). Згідно ст.182 ЦПК України та розяснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], перебуває на утриманні матері, і проживає разом з нею. Доходи, які отримує позивачка [PERSON] є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища неповнолітнього сина, його духовного та фізичного розвитку. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги, що обовязок щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, а також те, що відповідач не заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки 1500 грн. на утримання їх сина, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 (тисяча пятсот) грн., щомісяця, починаючи з дня звернення до суду - 03.04.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved