Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» про визнання відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірною. В позові зазначила, що 28.02.2014 року у м. Запоріжжя на вул. Ак. Александрова, водій автомобіля «ВАЗ 21099420» не впоравшись з керуванням скоїв виїзд за межі проїжджої частини. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля [PERSON], [INFO], отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події. Відповідно до пункту 1 статті 22 Закону №1961-ІУ від 01.07.2004 «При настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи». Статтею 23 даного Закону №1961-IV визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана: з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим; із смертю потерпілого. Моральну шкоду та витрат, пов'язаних з похованням, було завдано матері загиблої унаслідок ДТП [PERSON] - [PERSON]. Факт родинного зв'язку підтверджується свідоцтвом про народження згідно з яким матір'ю загиблої є [PERSON] (яка у подальшому після розірвання шлюбу, зареєструвала шлюб та взяла прізвище [PERSON]). 08.02.2017 року від імені Позивача - [PERSON] було подано на адресу страховика -ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування. За результатом розгляду зазначених документів відповідач своїм листом від 27.03.2017 року за вих. номером 270317-00831 повідомив про відмову у виплаті страхового кодування. Підставою для своєї відмови відповідач наводить нібито пропущення позивачем трирічного строку позовної давності. А саме: подія, внаслідок якої завдано було шкоди та виникли спірні правовідносини, відбулася 28.02.2014 року. Разом з цим відповідач повністю необґрунтовано зазначає в мотивувальній частині своєї відмови дату подання заяви - «01.03.2017 року». Позивач не погоджується з такими діями відповідача - страховика, щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки така відмова є абсолютно необґрунтованою та повністю суперечить вимогам чинного законодавства України. Так, згідно з описом вкладення у цінний лист, чеком (квитанцією про рахункову операцію) «Укрпошти» та роздруківкою з реєстру поштових відправлень заяву про страхове відшкодування та повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду було відправлено відповідачеві 08.02.2017 року. Отже, у даному випадку строк для пред'явлення вимог щодо виплати страхового відшкодування шкоди, заподіяної 28.02.2014 рокустановить три роки та спливає 28.02.2017 року. Подання представником позивача у чіткій відповідності до вимог чинного законодавства, а саме: ч. 2 ст. 255 ЦКУ, заяви на страхове відшкодування 08.02.2017 року до установи зв'язку є таким, що подано з дотриманням трьох річного строку позовної давності. Тому відмова страховика (відповідача) у виплаті відшкодування з підстав недотримання строків позовної давності є таким, що не відповідає ані фактичним обставинам справи, ані вимогам чинного законодавства з приводу врегулювання даного питання. Позивач просить визнати неправомірною відмову ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», у відшкодуванні шкоди, завданої позивачеві [PERSON] внаслідок смерті [PERSON], [INFO], заподіяної у результаті дорожньо-транспортної пригоди та стягнути компенсацію витрат на правову допомогу у сумі 4 800, 00 грн. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись, що тільки 01.03.2017 року (вхідний №010317-00976/к від 01.03.2017 року) на адресу ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» від представника [PERSON] надійшла заява на виплату страхового відшкодування, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та інші документи на виплату страхового відшкодування, а строк закінчився 28.02.2017 року. Тому вважають, що ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» правомірно відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази у сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 28.02.2014 року на вул. Братській в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій автомобіля [NUMBER], та пасажир [PERSON], [INFO], отримали тілесні ушкодження від яких загинули на місці пригоди. (а.с.10) [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про розірвання шлюбу та свідоцтвом про шлюб. (а.с. 17-20) Відповідно до п.22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Стаття 23.1. даного закону передбачає, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого. 08.02.2017 року представник [PERSON] надіслав на адресу ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» заяву на виплату страхового відшкодування у сумі 29 232,00 грн та надав підтверджуючі документи. Дані документи були відправлені 08.02.2017 року на адресу відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що підтверджується наданими документами. Відповідно до повідомлення про вручення, дані документи були отримані представником ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» Бойко саме 28.02.2017. (а.с.9-12) 27.03.2017 року відповідач ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» на адресу представника [PERSON] надіслав лист №270317-00831 від 27.03.2017 року, в якому відмовили у виплаті страхового відшкодування, обґрунтовуючи відмову, що заява про страхове відшкодування надійшла на адресу ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» 01.03.2017 року, тобто заява подана зі спливом трьох років з моменту ДТП. (а.с. 13) Відповідно до п. 37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Суд враховує, що позивач надіслав саме 08.02.2017 року заяву про страхове відшкодування та повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що підтверджує опис вкладення у цінний лист, чек «Укрпошти», а відповідач ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» отримала надіслану заяву 28.02.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення та роздруківкою з реєстру поштових відправлень. Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Частиною 2 ст. 255 ЦК України визначено, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що подання представником позивача заяви на страхове відшкодування 08.02.2017 року до установи зв'язку є таким, що подано з дотриманням трьох річного строку позовної давності, тому відмова ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» у виплаті відшкодування з підстав недотримання строків позовної давності є такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Статтею 139 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України визначено, що представником в суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суду було надано докази щодо витрат на правничу допомогу [PERSON] в розмірі 4800,00 грн., а саме: рахунок фактура №31-03/03від 07.06.2017 року, оригінали квитанцій про сплату позивачем 3000 грн. від 08.06.2017 року та 1800 грн. від 09.06.2017 року, акт виконаних робіт від 06.06.2017 року, ордер №9 на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом [PERSON], копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю [PERSON], витяг з Єдиного реєстру адвокатів України. Відповідачем у запереченнях було зазначено про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, при цьому жодним доказом не доведено не співмірність таких витрат, незважаючи на те, що ч. 6 ст.137 покладає обов'язок доведення не співмірності витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, вимога позивача щодо відшкодування понесених витрати на правничу допомогу у розмірі 4800,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved