Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми позики, в якому просить стягнути з [PERSON] суму боргу за договорами позики в розмірі 619790,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 3420,00 грн., 3% річних у розмірі 10962,74 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 26136,71 грн., а всього 660309,45 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 3441,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 25.04.2012 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики в сумі 380000,00 грн., які він зобов'язався повернути до 24.11.2012 року, що підтверджується розпискою від 25.04.2012 року, яка написана власноручно відповідачем, також [PERSON] отримав у борг грошову суму в розмірі 30000,00 дол. США, яку зобов'язався повернути на першу вимогу позивача, що підтверджується розпискою. На звернення з вимогою щодо повернення суми боргу відповідач не відповів, борг не повернув, що змусило її звернутися до суду з позовом. Крім того, зазначила, що оскільки відповідач добровільно не бажає повернути борг, то повинен сплатити їй 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання, інфляційні втрати та проценти за користування чужими грошовими коштами. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак від її уповноваженого представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити та винести рішення в заочному провадженні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надавав. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який подав заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 25.04.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики в сумі 380000,00 грн., що підтверджується розпискою від 25.04.2012 року, яка написана власноручно відповідачем у присутності [PERSON], яку відповідач зобов'язався повернути до 25.11.2012 року. (а.с. 5) Крім того, як зазначається в розписці, [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 30000,00 дол. США, які зобов'язався повернути на першу вимогу. (а.с. 6) Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договорами позики, позивач, 24.07.2013 року звернулася до відповідача за відомими їй адресами реєстрації та проживання з вимогою повернути надані в борг грошові кошти в розмірах 380000,00 грн. та 30000,00 дол. США. (а.с. 7,8,9,10,11) Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За згодою сторін в договорі позики може бути визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті. У цьому випадку, сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлено договором або законом. Якщо в договорі не встановлений строк повернення позики, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред'явлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦК України). Зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому термін повернення коштів визначеного в розписці від 25.11.2012 року минув, також судом встановлено, що позивачка зверталася з вимогою до відповідача про повернення боргу за розпискою на суму 30000,00 дол. США, 30 днів від дня пред'явлення вимоги позикодавцем також минули, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики в розмірі 380 000,00 грн. та 30000,00 дол. США, що еквівалентно 239790,00 грн. (100 долар - 799,30 грн. станом на 27.10.2013 року), а всього загальною сумою 619790,00 грн., оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту розписок, підписаних позичальником, на підставі яких доказується факт укладення договору позики і його умов, при цьому відповідач не заперечував факту укладення чи умов договору, заперечень проти позову не надавав. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 380000,00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 26.11.2012 року по 11.11.2013 року в розмірі 3420,00 грн. та 3 % річних в розмірі 10962,74 грн. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормою ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Позивач звертаючись з позовною вимогою щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 26136,71 грн. вказала, що за правовою позицією Верховного суду України, поняття процентів та неустойки є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування законом не встановлена, також позивачем було зазначено, що відповідач 351 днів безпідставно користується грошовими коштами, які їй належать, а тому до таких правовідносин має застосовуватися норми ст. ст. 536 та 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови. Однак, суд не може погодитися з такими вимогами позивача, зважаючи на те, що, дійсно поняття процентів та неустойки є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування законом не встановлена, проте право сторін на укладення договору позику та визначення його умов являє зміст договору позики, укладеного між сторонами по справі з яким вони погодилися, та який в даному випадку, не передбачає сплати процентів за користування грошовими коштами, за таких обставин передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обраним позивачем способом захисту її прав з приводу безпідставного користування відповідачем грошовими коштами. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовні вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 26136,71 грн. задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу в розмірі 619790,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 3420,00 грн., 3% річних у розмірі 10962,74 грн., а всього 634172,74 грн. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 3441,00 грн.

Outcome: partial