Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Вінницької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що починаючи з 1988 року та по даний час позивач проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], куди була заселена на підставі розпорядження 1-ї міської лікарні від 05.08.1988р., так як працювала медичною сестрою хірургічного відділення 1-ї міської лікарні м. Вінниці, де позивач працювала безперервно та продовжує працювати медичною сестрою стоматологічного кабінету невідкладної допомоги МКЛ ШМД. Позивач проживає та зареєстрована в гуртожитку з 1988 року, однак номер кімнати в паспортній реєстрації не зазначений, лише зазначено «[ADDRESS]». Будівля гуртожитку за адресою: м. Вінниця, [ADDRESS] на даний час перебуває на балансі Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради. В квітні 2017 року позивач звернулася до Вінницької міської ради із питанням, щодо реєстрації у кімнаті [ADDRESS] (в якій позивач проживає з 1988 року) гуртожитку по [ADDRESS] та отримання субсидії, однак листом Вінницької міської ради від 10.04.2017р., за підписом заступника міського голови С.Тимощука, [PERSON] роз'яснено, що для реєстрації місця проживання у певній кімнаті гуртожитку, позивачу необхідно подати до органу реєстрації рішення суду про визнання за позивачем права користування житловим приміщенням із зазначенням номеру кімнати. Також в даному листі зазначено, що після реєстрації місця проживання у певній кімнаті гуртожитку позивач матиме можливість реалізувати право на отримання субсидії на сплату комунальних послуг. З урахуванням наведених обставин, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому, з посиланням на положення Законів України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про свободу перебування та вільний вибір місця проживання в Україні», Цивільного та Житлового кодексів просила визнати за собою право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що право позивача на користування кімнатою гуртожитку ніким, в тому числі Вінницькою міською радою, не оспорюється та не порушено, а для реєстрації позивача у конкретній кімнаті гуртожитку їй необхідно укласти договір найму з відповідним департаментом Вінницької міської ради. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження першої міської лікарні від 05.09.1988р., медсестрі хірургічного відділення [PERSON] надано право на вселення в гуртожиток за адресою по [ADDRESS], ліжко №3 (а.с. 10). Як вбачається з довідки №01-1-23/829 від 18.04.2017р., виданої Вінницькою обласною клінічною лікарнею імені М.І. Пирогова, а також акту №6226 від 23.03.2017р. складеного комісією в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» [PERSON], в.о. начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» [PERSON], [PERSON] дійсно з 05.09.1988р. по даний час проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], та станом на 31.12.2016р. заборгованості по оплаті за проживання у гуртожитку не має (а.с. 11, 12). З довідки про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 24.03.2017р. слідує, що за адресою: [ADDRESS] у м. Вінниці, в кімнаті [ADDRESS] проживає одна особа - [PERSON]. (а.с. 13) В судовому засіданні позивач пояснила, що при заселенні в кімнату в 1988р. в кімнаті [ADDRESS] проживали три особи, однак з 2014 року позивач проживає в зазначеній кімнаті одна, особовий рахунок відкрито на її ім'я та вона самостійно сплачує за проживання у гуртожитку та комунальні послуги, що підтверджується договором №040130558 про користування електричною енергією та відповідними квитанціями про оплату комунальних послуг. (а.с. 15-23) Відповідно до рішення 29 сесії Вінницької міської ради 6 скликання від 27 лютого 2013 року № 1199, узгоджені пропозиції органів, уповноважених управляти державним майном щодо безоплатної передачі майна в комунальну власність територіальної громади м. Вінниця згідно з переліком. Відповідно до Переліку до зазначеного рішення, такій передачі підлягає і гуртожиток за адресою: м. Вінниця, [ADDRESS], що закріплений за Вінницькою обласною клінічною лікарнею ім. М.І.Пирогова. (а.с. 29-34) 20 червня 2013 року Вінницькою обласною радою на 16 сесії 6 скликання прийнято рішенням, з врахуванням рішення 29 сесії Вінницької міської ради 6 скликання від 27 лютого 2013 року № 1199, передати безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, з балансу Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці будівлю гуртожитку загальною площею 3386,3 кв.м, балансовою вартістю 479513,00, розташованого за адресою: вул. Скалецького, б. 31, м. Вінниця, з інженерними комунікаціями та технічними пристроями. (а.с. 24-28). Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради №2811 від 01 грудня 2016 року затверджено акт приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади [ADDRESS]. (а.с. 36) Листом №Р-а-28256/10010 від 10.04.2017р. Виконавчим комітетом Вінницької міської ради, стосовно питань порушених позивачем на особистому прийомі, а саме щодо реєстрації місця проживання та нарахування субсидії, було надано роз'яснення позивачу, в яких зазначено, що для реєстрації місця проживання позивача у певні кімнати гуртожитку за адресою: [ADDRESS], позивачу необхідно подати до органу реєстрації письмову згоду власника приміщення або рішення суду, яке набрало законної сили про визнання за [PERSON] права користування житловим приміщенням із зазначенням номерів кімнат. (а.с. 14) Визначаючись щодо обґрунтованості позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 127 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно зі статтями 128, 129 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до пункту 14 Примірного Положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208, (чинного на момент вселення позивача в гуртожиток) вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Таким чином, нормами житлового законодавства визначено, що підставою виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним житловим приміщенням, є вселення в нього в установленому порядку, що можливо або шляхом отримання ордера, або вселення в якості члена сім'ї наймача, або в якості власника. В судовому засіданні встановлено, що ордер [PERSON] на вселення в кімнату гуртожитку не видавався, оскільки позивача було підселено до інших осіб, які проживали в кімнаті [ADDRESS], на підставі розпорядження першої міської лікарні від 05.09.1988р. В подальшому, а саме з 23.04.2014р., за клопотанням [PERSON] та рішенням балансоутримувача гуртожитку - Вінницької обласної клінічної лікарні імені М.І. Пирогова, позивач одна продовжує проживати у кімнаті [ADDRESS] гуртожитку за адресою: [ADDRESS], та самостійно сплачує за проживання у гуртожитку та комунальні послуги. (а.с. 64-65) Враховуючи наведені обставин суд приходить до висновку, що позивач на законних підставах була вселена в гуртожиток, де і проживає на даний час та з моменту вселення набула права користування цим приміщенням. Право користування, в розумінні цивільного законодавства, це юридично закріплена можливість господарського використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими ними особами. В судовому засіданні позивач пояснила, що вона проживала та продовжує проживати в кімнаті [ADDRESS], розміщеній в гуртожитку за адресою по [ADDRESS] у м. Вінниці, та жодних перешкод щодо проживання у вказаній кімнаті й використання її за призначенням, ні Вінницькою міською радою, ні іншими особами не створюється. Згідно з положеннями статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Верховний Суд України у правовій позиції викладеній у постанові від 21 січня 2015 року по справі № 6- 215цс-І4 вказав, що з урахуванням норм статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що діями чи рішеннями Вінницької міської ради не були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача щодо права користування кімнатою в гуртожитку, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Натомість в судовому засіданні встановлено, що у позивача наявні перешкоди щодо реєстрації місця проживання за конкретною кімнатою у гуртожитку з метою отримання нарахування субсидії. Проте, вимоги про зобов'язання зареєструвати місце проживання позивача за конкретною кімнатою гуртожитку та про призначення субсидії не є предметом позовних вимог у даній справі. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Разом з тим, згідно положень частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Пленум Верховного суду України у пункті 3 постанови від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив судам, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак за загальним правилом не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, винятком є випадки лише прямо передбачені законом. У даній справі позивач [PERSON] самостійно розпорядився своїми процесуальними правами, звернувшись до суду з даним позовом та наполягала саме на позовних вимогах визначених нею у позовній заяві. Однак, при розгляді даної справи, суд дійшов висновку про те, право позивача на користування кімнатою в гуртожитку не порушено, а тому відновлення прав позивача в такий спосіб, як просить позивач не узгоджується з нормами законодавства. Аналогічний підхід до вирішення даної категорії справ висловив Апеляційний суд Вінницької області у справі №127/24946/15-ц. З огляду на наведене посилання позивача на положення Законів України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про свободу перебування та вільний вибір місця проживання в Україні» є безпідставин, оскільки вказаними нормативними актами врегульовано процедури, які не стосуються предмету спору. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав відповідачем, а тому, з підстав заявлених у позовній заяві в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed