Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частку житлового будинку, загальною площею 199,40 кв.м., який розташований по [ADDRESS] у Святошинському районі м. Києва в порядку поділу спільного майна подружжя, змінивши частку [PERSON] з цілої до ? спірного житлового будинку. Обгрунтовуючи, свої позовні вимоги тим, що вони з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 14.07.1973 року, від якого мають двоє повнолітніх дочок. Після сплину 41 року спільного сімейного життя у них почали виникати негаразди та непорозуміння, внаслідок чого почуття любові та поваги один до одного було втрачено, з жовтня 2014 року взагалі припинили спільне проживання, також було припинено шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Оскільки, за час перебування у шлюбі ними спільно, за спільні кошти було набуте майно до якого належить: житловий будинок № 104, загальною площею 199,4 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS] у Святошинському районі м. Києва, інвентаризаційна ціна якого складає 503 717,00 грн., тому такий має бути розподілений між ними, як спільне майно подружжя, в порядку якого і просе визнати за нею право власності на нього у розмірі ? частки. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивачка додатково повідомила, що з 14.07.1973 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, який наразі не розірвано, проте перебуває на вирішенні іншого суду позов відповідача до неї про розірвання такого. Також пояснила, що будвіництво спірного будинку було розпочато в 2004 році за спільні кошти подружжя, тобто із сімейного бюджету, введення його в експлуатацію відбулось у 2008 році, а в 2010 році відповідач отримав свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок, зареєструвавши його лише на своє ім»я. Зазначила і те, що оскільки вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя мирним шляхом неможливо, для захисту своїх майнових прав вона звернулась до суду із вказаним позовом. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений, належним чином, зокрема через направлення судових повісток та телеграми, за зареєстрованим його місцем проживання, які останній отримував особисто та завчасно, як це передбачено нормами цивільного процесуального кодексу України. Так, перше судове засідання було відкладено за клопотанням відповідача, яке останній передав через канцелярію суду (а.с. 28) та перенесено на іншу дату. Проте і наступне судове засідання відповідач просив відкласти, направивши суду телеграму, тоді як згідно вимог ч.2, ч.4 ст. 169 ЦПК України таке відкладення можливо у разі першої неявки до суду сторони з поважних причин, а у разі повторної неявки відповідача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 157 ЦПК України, якою визначено строки розгляду справи та вимоги ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та її представника відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимоги з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.07.1973 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу, копія якого міститься в матеріалах цієї справи, оригінал якого надався суду для огляду та паспортом позивачки з відповідною відміткою про це. Проте, як зазначила позивач з жовтня 2014 року вони з відповідачем припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, наразі в іншому суді розглядається питання їх розлучення. Згідно наданого суду договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 року вбачається, що Київська міська рада надала Колективу індивідуальних забудовників «Чайка» в довгострокову оренду земельну ділянку, площею 199339 кв.м. для будівництва та обслуговування котедж них малоповерхових будівель на 15 км Житомирського шосе у Святошинському районі м.Києва, межі які перенесені в натурі (на місцевість) і зазначені на плані. Із довідки № 184 від 21.12.2009 року видану Виконуючим голови правління Колективу індивідуальних забудовників «Чайка» вбачається, що відповідач [PERSON] є членом колективу індивідуальних забудовників «Чайка» згідно рішення загальних зборів членів колективу, протокол від 16.03.2002 року № 4 та наказу Головного управління житлового забезпечення від 31.07.2001 року № 279. А також те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], у Святошинському районі м. Києва, який було побудовано господарчим способом у 2008 році та тоді ж введений в експлуатацію. Вбачається із вказаної довідки і те, що сума пайових внесків, спрямованих на розвиток інженерних мереж загального користування станом на 20.12.2009 року сплачена у повному обсязі та становить 106 500,00 грн. 15.01.2010 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 14.01.2010 року № 24-С/ЖБ, було видано Свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], Святошинського району, про що також було зроблено відповідний запис до реєстрової книги Київського БТІ 01.02.2010 року, що підтверджується вказаним свідоцтвом про право власності, оригінал якого було надано суду для огляду в судовому засіданні та копія якого міститься в матеріалах цієї справи. Встановлено, що згідно рішення Київської міської ради від 25.05.2011 року № 190/5577 було наіменовано вулиці в межах території колективу індивідуальних забудовника «Чайка», зокрема [ADDRESS] Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності не нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 1 ст. 384 ЦК України, встановлено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Частина з цієї ж статті, передбачає, що у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністтю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підпунктом а) пункту 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» встановлено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»від 21 грудня 2007 року № 11 визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2 , 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] будучи членом колективу індивідуальних забудовників «Чайка», в період шлюбу із [PERSON] вніс пайовий внесок в повному обсязі спрямованих на розвиток інженерних мереж загального користування на підставі чого відповідач і зареєстрував право власності на житловий будинок [ADDRESS] а тому яке згідно вище вказаних норм є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках, як таке, що придбане за період перебування у шлюбі за спільні кошти, враховуючи при цьому, що жодних доказів протилежному, суду надано не було. Згідно ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України). Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст. 372 ЦК України). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачка при вирішенні питання поділу спільного майна подружжя просить лише визнати за нею право власності на ? частку спірного житлового будинку, без вимог про його реальний розподіл, компенсації частки, тощо, у зв»язку з чим, суд вважає за можливе його задоволення в повному обсязі, в заявлених межах позовних вимог, визнавши за [PERSON] право власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] у Святошинському районі міста Києва, припинивши на цю частку право власності [PERSON], оскільки, судом встановлено, що вказаний житловий будинок був побудований та зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON], перебуваючи в шлюбі з [PERSON], за спільні грошові кошти подружжя, у зв»язку з чим такий є їх спільною сумісною власністю, частки в якій є рівними, з огляду на що, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, згідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 2 518 грн. 59 коп.

Outcome: approved