Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та земельною ділянкою, мотивуючи тим, що 03.06.2006 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Нагірненською сільською радою Ренійського району Одеської області, актовий запис №04. [INFO] у них народилася донька [PERSON], яка знаходиться на утриманні та вихованні матері. Рішенням правління товариства садоводів №14 м.Ізмаїл від 08.08.2009 року [PERSON] на підставі її заяви було прийнято до членів товариства садоводів №14 та передано їй у користування садову ділянку [NUMBER], загальною площею 450 кв.м., на підставі якого [PERSON] видана членська книжка. На зазначеній земельній ділянці без відповідного дозволу та проекту було збудовано садовий будинок, який не був закінчений будівництвом та не був зданий до експлуатації. 31.10.2012 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано. 26.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено мирову угоду, згідно якої сторони домовились стосовно порядку поділу спільного майна, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], та порядку спілкування батька з донькою. Відповідно до даної угоди у користування [PERSON] переходить незакінчений будівництвом садовий будинок та предмети домашньої обстановки, а у власність [PERSON] - будівельні матеріали та інструменти. У зв'язку з таким варіантом поділу майна [PERSON] відмовилась від стягнення аліментів на утримання дитини. На теперішній час всупереч укладеної мирової угоди від 26.10.2012 року відповідач вселився у садовий будинок та проживає в ньому, не допускаючи [PERSON] до садового будинку та земельної ділянки, що перешкоджає позивачу користуватись ними, оформити документи на будинок та розпоряджатись земельною ділянкою, яка згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5102660352016 від 13.02.2016 року належить позивачу. Враховуючи зазначене, позивач просить усунути перешкоди в користуванні майном та власністю шляхом виселення [PERSON] з садового будинку, який розташований на земельній ділянці [NUMBER] площею 0,0451 га в товаристві садоводів №14 у м.Ізмаїлі Одеської області; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні садовим будинком, який розташований на земельній ділянці [NUMBER] в товаристві садоводів №14 у м.Ізмаїлі Одеської області та земельною ділянкою площею 0,0451 га з кадастровим номером [NUMBER]. Також просить стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджено розпискою (а.с.122), згідно усних та письмових пояснень, наданих раніше у судових засіданнях (а.с.49, 112), проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, мотивуючи тим, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, докази чинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем земельною ділянкою відсутні, тому вимоги в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не підлягають задоволенню. Садовий будинок є самочинним будівництвом, позивач не довів своє право власності на будівельні та конструктивні матеріали, використані в процесі його будівництва, та не надав докази чинення перешкод у користуванні ними, тому не підлягають задоволенню вимоги в частині усунення перешкод у користувані садовим будинком чи будівельними та конструктивними матеріалами. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та власністю шляхом виселення відповідача з садового будинку, оскільки позивач не довів наявність садового будинку та житла на спірній земельній ділянці, не зазначив передбачені Цивільним кодексом України чи Житловим кодексом України підстави для виселення відповідача. Свідок [PERSON] - батько позивача в судовому засіданні пояснив, що в січні-лютому 2016 року разом з донькою приїжджав на ділянку, відповідач та його дружина її не впустили, погрожували. З цього приводу донька звернулася до працівників поліції. До цього приїжджали ще два рази. Користуватися земельною ділянкою та садовим будинком його донька можливості не має, оскільки відповідач зі своєю дружиною перешкоджають їй в цьому. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно ч.ч.1,3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що з 03.06.2006 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Нагірненською сільською радою Ренійського району Одеської області, актовий запис №04. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.10.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12). Згідно виписки з Рішення правління товариства садоводів №14 від 08.08.2009 року із членів товариства садоводів №14 виключено [PERSON], проживаючого в [ADDRESS], на підставі заяви [PERSON] від 08.08.2009 року, прийнято в члени товариства садоводів №14 [PERSON], зареєстровану в [ADDRESS], та передано в користування садову ділянку [NUMBER] загальною площею 450 кв.м. на підставі заяви [PERSON] від 08.08.2009 року (а.с.7). Рішенням Ізмаїльської міської ради від 29.02.2012 року №1891-VI вирішено затвердити розроблену технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [NUMBER] [PERSON] для ведення садівництва, площею 0,0451 га, в товаристві садоводів №14 у м.Ізмаїл Одеської області, передати [PERSON] безкоштовно в приватну власність земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0451 га в товаристві садоводів №14 для ведення садівництва, видати [PERSON] держаний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.40). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.02.2016 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки (а.с.8). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно ч.ч.2,3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. З висновку Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області за фактом звернення [PERSON] та [PERSON] від 02.02.2016 року № 1214 та № 1223 вбачається, що 02.02.2016 року між сторонами стався конфлікт з приводу того, що відповідач не допустив позивача на земельну ділянку [NUMBER] в товаристві садоводів № 14 м.Ізмаїла Одеської області. Таким чином, як письмовими матеріалами, так і показаннями свідка [PERSON] встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які унеможливлюють користування позивачем земельною ділянкою, в тому числі за її цільовим призначенням, що є підставою для задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Позивач просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідача з садового будинку та у користуванні садовим будинком, посилаючись на ст.391 ЦК України як на підставу позову. З інших підстав позивач позов не заявляв та поданий позов не уточнював. Виселення є категорією житлового законодавства, у зв'язку з чим при розгляді справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність чи інші, передбачені ЦК України та ЖК підстави для позбавлення особи права на житло. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і у порядку, передбачених законом. У відповідності до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ст.6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, садовий будинок, який розташований на земельній ділянці [NUMBER] в товаристві садоводів №14 у м.Ізмаїлі Одеської області, побудований без відповідного дозволу, не зданий в експлуатацію, право власності на який не зареєстровано у встановленому законом порядку, отже він не є об'єктом права власності та не є житлом в розумінні норм ЖК та ЦК України, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні садовим будинком, а також у користуванні майном шляхом виселення відповідача з садового будинку, не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те, що садовий будинок належить їй на підставі мирової угоди, укладеної між нею та відповідачем 26.10.2012 року (а.с.11), суд до уваги не приймає, оскільки угода щодо нерухомого майна не посвідчена нотаріально всупереч вимогам ч.2 ст.69 СК України. Твердження позивача про те, що відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва вона є власником матеріалів, обладнання, використаного в процесі будівництва садового будинку, суд не бере до уваги, оскільки виходячи зі змісту ч.3 ст.331 ЦК України, її положення застосовуються до новоствореного майна, або об'єктів незавершеного будівництва, що здійснюється за наявності відповідного дозволу на проведення будівельних робіт, затвердженого проекту тощо. Крім того, відсутні докази у підтвердження належності позивачу будівельних матеріалів. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справи, суд виходить з положень ст.ст.79,84,88 ЦПК України, відповідно до яких до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Враховуючи відсутність відповідної заяви та ухвали суду про допуск особи, яка має право на надання правової допомоги, а також відсутність розрахунку витрат на правову допомогу та квитанції про її оплату, у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд відмовляє. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 183,73 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial