Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого 18.09.2004 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстраційний № 2-1348, укладеного між сторонами. Позовні вимоги ґрунтуються на приписі ст. 229 ЦК України і обґрунтовані тим, що 18.09.2004 року шляхом укладення договору дарування позивач подарувала своїй доньці (відповідачу по справі) квартиру [ADDRESS], загальною площею 50,13 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м. Під час укладення договору позивач вважала, що буде продовжувати проживати у квартирі до своєї смерті, оскільки не має іншого житла. Проте, відповідач за останні роки суттєво змінила своє ставлення до позивача, що виражається у постійному приниженні, образах, вчинення фізичного та психологічного насилля, погрозами продажу квартири. Крім того, відповідач не допомагає позивачу матеріально, комунальні платежі за утримання квартири не сплачує. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України). Представник третьої особи Шостої Запорізької державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною дочкою позивача, відповідач по справі її рідна сестра. Зазначила, що їй не було відомо про те, що позивач в 2014 році подарувала свою квартиру відповідачу, оскільки на той період часу вона посварилась з матірю і не спілкувалася з нею. Дізналася про договір дарування квартири пізніше, після того, як матір почала скаржитися на сестру та її сина стосовно того, що вони її принижують, а сестра вчиняє відносно неї фізичне та психологічне насилля. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідка, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 18.09.2004 року між [PERSON] (дарувальниця) і [PERSON] (обдаровувана) був укладений договір дарування, за умовами якого [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 50,13 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м. Вищевказаний договір 18.09.2004 року посвідчено нотаріально і зареєстрований в реєстрі за № 2-1348. Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.11.2004 року № 5274827, за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (форма власності приватна, частка 1/1). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Позивач ставить питання про визнання недійсним договору дарування в порядку ст. 229 ЦК України, з тих підстав, що відповідач після укладення цього договору змінила ставлення до неї та здійснює фізичне і психологічне насилля. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нормою ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В п. 19 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Всупереч вимог ст. ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України позивачем не були доведені у встановленому законом порядку ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог. Зокрема, зі змісту договору дарування від 18.09.2004 року не вбачається умов про те, що після укладення цього правочину позивач має залишатися проживати в [INFO]. З умов договору не вбачається також зобовязання відповідача допомагати позивачу матеріально. Несплата відповідачем комунальних платежів за утримання квартири, навіть за умови доведеності цих обставин, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобовязує. А тому негативні наслідки від неутримання майна несе власник майна, яким у спірному випадку виступає відповідач. Посилання позивача на положення пунктів 6, 7 спірного договору, судом до уваги не приймаються, оскільки вказані пункти договору стосуються розірвання договору, а не визнання його недійсним. Пояснення свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки її пояснення не підтверджені жодним доказом і не мають правового значення для вирішення спору по суті. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними і не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed