Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS], який належить позивачу на праві власності. [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації більше восьми років, не оплачує комунальних послуг, не несе жодних витрат по утриманню будинку. [PERSON] просить у судовому порядку визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав звернення [PERSON] до суду та посилався на обставини, зазначені в позовній заяві уточнивши, що його довірителька звертається до місцевого суду в тому числі виходячи із захисту права власності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку; із заявою про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення до суду не звертався, - тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін у заочному провадженні проти чого не заперечив представник позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS] близько восьми років. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням слід задовольнити виходячи з наступного: Судом установлено, що будинок [ADDRESS] документально перебуває у власності [PERSON]. Дане підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 22.02.1989р., виданого на підставі рішення виконкому Самбірської міської Ради народних депутатів від 16.02.1989 року за №110. Із довідки №112 від 17.01.2014 року, виданої виконавчим комітетом Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області відомо, що [PERSON], 1952 року народження, зареєстрований в [ADDRESS], однак за вищевказаною адресою не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України суд визнає особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У судовому засіданні окрім із представлених документів, пояснень представника позивача [PERSON], а також із показань допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] знайшло своє підтвердження, що відповідач [PERSON] фактично не проживає понад один рік і лише формально залишився зареєстрованим у [ADDRESS], відтак, позов підставний і його слід задовольнити. Крім наведеного представник позивача уточнив, що його довірителька [PERSON] звернулася до суду виходячи із захисту права власності. А згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного закону України позивач є суб'єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як власнику право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на об'єкт права власності житло - житловий будинок, [ADDRESS] (ст. 379 ЦК). А право власника житлового будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів.

Outcome: approved