Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «КС Володар» про повернення внеску члена кредитної спілки на депозитний рахунок, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та просить стягнути 438814, 33 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що між нею та кредитною спілкою 21 січня 2014 року було укладено договір «Стандарт-плюс» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в розмірі 166 800 грн під 15,5 % річних. 28 вересня 2015 року сторони підписали Додаток №1 до Договору від 21.12.2014 року № ДВ 130.7 «Стандарт плюс», згідно якого відповідач зобов'язаний повернути кошти та відсотки за договором в гривневій сумі, що еквівалентна 26356,93 доларів США (згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів) протягом періоду з 28.09.2015 р. по 28.01.2016 року визначеними частинами. Після закінчення строку дії договору вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення вкладу, однак внесок не було повернуто в повному розмірі, тому просить стягнути на її користь з кредитної спілки неповернуту суму внеску в розмірі 438 814,33 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, пояснила, що сума заборгованості складається лише з різниці суми яку Кредитна спілка «КС Володар» зобовязана сплатити [PERSON] за Додатком №1 від 28.09.2015 року до Договору №ДВ-130.7 «Стандарт плюс» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок та суми, яку відповідач фактично сплатив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив повністю, подав відзив, в якому зазначено, що Додаток №1 до Договору від 21.12.2014 року та мирова угода підписані представником відповідача, який на момент укладення такого правочину не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а відтак такий правочин є нікчемним та не може створювати прав та обовязків для сторін, оскільки 01 липня 2015 року Наказом №01/07.15-Д від 01 липня 2015 року довіреність, на підставі якої діяв представник [PERSON] було скасовано також зазначає на те, що сума заборгованості відповідача визначена у іноземній валюті і на такий борг нарахування індексу інфляції не здійснюється. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що між [PERSON] та кредитною спілкою «КС Володар» 21 січня 2014 року було укладено договір «Стандарт-плюс» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в розмірі 166 800 грн під 15,5 % річних. Згідно умов п. 1.1. договору член Кредитної спілки протягом трьох бангківських днів, наступних за днем підписання даного договору Договору, зобов'язується внести внесок у розмірі 166 800,00 грн. , з урахуванням положень п.2.1.3 Договору, а Кредитна спілка після його використання в цілях, передбачених статутом Кредитної спілки та даним договором, зобов'язується повернути його члену Кредитної спілки разом з нарахованими на нього відсотками не раніше 21 січня 2015 року, що становить 12 місяців (а.с. 7-8). 02.04.2015 року [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про повернення вкладу, однак внесок не було повернуто. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2015 року, яка залишена без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року, визнано мирову угоду укладену між [PERSON] та КС «КС Володар». Разом з тим, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Одночасно з укладенням мирової угоди, 28.09.2015 року сторони підписали Додаток №1 до Договору від 21.12.2014 року № ДВ 130.7 «Стандарт плюс», згідно якого Кредитна спілка «КС Володар» зобов'язаний повернути кошти та відсотки за Договором в гривневій сумі, що еквівалентна 26356,93 доларів США (згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів) протягом періоду з 28.09.2015 р. по 28.01.2016 року визначеними частинами, а саме: до 15.10.2015 р. гривневу суму, що еквівалентна 4 000 (чотири тисячі) доларам США 00 центам, згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів (внеску члена кредитної спілки); до 28.10.2015 р. гривневу суму, що еквівалентна 2 600 (дві тисячі шістсот) доларам США 00 центам, згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів (внеску члена кредитної спілки); до 28.11.2015 р. гривневу суму, що еквівалентна 6 600 (шість тисяч шістсот) доларам США 00 центам, згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів (внеску члена кредитної спілки); до 28.12.2015 р. гривневу суму, що еквівалентна 6 600 (шість тисяч шістсот) доларам США 00 центам, згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів (внеску члена кредитної спілки); до 28.01.2016 р. гривневу суму, що еквівалентна 6556,93 (шість тисяч пятсот пятдесят шість) доларам США девяносто три центам, згідно офіційного курсу НБУ на момент повернення грошових коштів (внеску члена кредитної спілки). Так, загальна сума, яку повинна була повернути кредитна спілка позивачу в гривневому еквіваленті становить 618 699,33 грн. (з яких 87731,20 грн., що еквівалентно 4 000 (чотири тисячі) доларам США станом на 15.10.2015 р., 59 444,32 грн., що еквівалентно 2 600 (дві тисячі шістсот) доларам США станом на 28.10.2015 р., 155 742,18 грн., що еквівалентно 6 600 (шість тисяч шістсот) доларам США станом на 28.11.2015 р., 152 707,50 грн., що еквівалентно 6 600 (шість тисяч шістсот) доларам США станом на 28.12.2015 р., 163 074,13 грн., що еквівалентно 6556,93 (шість тисяч пятсот пятдесят шість) доларам США станом на 28.01.2016 р.). Разом з тим, на виконання умов договору № ДВ 130.7 «Стандарт-плюс» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок та додаткової угоди від 28.09.2015 року до Договору від 21.12.2014 року № ДВ 130.7 «Стандарт плюс» Кредитною спілкою «КС Володар» були здійснені наступні платежі: 27.11.2015 року 25020, 00 грн.; 17.06.2016 року 122 598,00 грн.; 03.03.2017 року 32 267,00 грн. Загальна сума сплат становить 179 885,00 грн., тому не повернута сума становить 438 814 гривень 33 коп. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту належним чином інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад) , що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 1060 ЦК України «Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідач у своїх поясненнях посилається на те, що Додаток №1 до договору від 21.12.2014 року підписаний представником відповідача, який на момент укладення такого правочину не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а відтак такий правочин є нікчемним та не може створювати прав та обовязків для сторін, оскільки 01 липня 2015 року Наказом №01/07.15-Д від 01 липня 2015 року довіреність, на підставі якої діяв представник [PERSON] було скасовано. Проте з таким твердженням суд не погоджується виходячи з наступного. Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України). Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. Крім того, згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За правилами статей 237, 244, 246 ЦК України орган юридичної особи або інша особа, уповноважена її установчими документами, може видати довіреність від імені юридичної особи іншому представнику (який не є органом юридичної особи чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені) та уповноважити представника вчинити правочин від імені юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Стаття 240 ЦК України допускає можливість передоручення. Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. При цьому, закон зобовязує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України). Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обовязки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Таку правову позицію надав Верховний Суд України у справі №6-2363цс16 в своїй постанові від 30 листопада 2016 року. Представником позивача у справі долучено до матеріалів справи копію довіреності № 29-1/05.15 від 29.05.2015 року, згідно якої Кредитна спілка «КС Володар» уповноважила [PERSON] Анатолієвича вчиняти від імені спілки наступні дії, зокрема, укладати договори (угоди) депозитні договори, договори доручення, а також договори про внесення змін до вищезазначених договорів, мирові угоди. Довіреність підписана головою кредитної спілки «КС Володар» [PERSON] та містить печатку кредитної спілки. Копію довіреності, що долучив до матеріалів справи представник позивача завірена підписом «з оригіналом вірно» та містить відтиск печатки Галицької філії КС «Володар». Відповідач для обґрунтування свого відзиву не надав жодного доказу того, що КС «КС Володар» вжила заходів, щодо повідомлення [PERSON] про скасування довіреності, а також щодо повідомлення про це [PERSON], яка виступала стороною Додатку №1 до Договору від 21.12.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, копія наказу КС «КС Володар» №01/07.15-Д від 01 липня 2015 року, яким скасована довіреність № 29-1/05.15 від 29.05.2015 року на [PERSON] не містить підпису останнього про ознайомлення з наказом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] на момент підписання Додатку №1 від 28.09.2015 року до Договору від 21.12.2014 року не було відомо про те, що довіреність від 29 травня 2015 року на підставі якої діяв [PERSON] скасована, а отже, діяла добросовісно та мала на меті укласти Додаткову угоду, яка спряла б їй поверненню її коштів. Верховний Суд України у справі №6-62цс16 в своїй постанові від 27 квітня 2016 року дійшов до наступного правового висновку: «разом із тим, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. З огляду на наведене, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.» Також, на Додатку №1 від 28.09.2015 року до Договору від 21.12.2014 року №ДВ-130.7 «Стандарт плюс» стоїть печатка Кредитної спілки «КС Володар» з повним найменуванням та ідентифікаційним кодом юридичної особи, якою засвідчив договір представник [PERSON] Відповідно ст.58-1 ГК України, субєкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки, однак її використання не є обовязковим. Із комплексного аналізу норм ч.2 ст.207 ЦК України, та ч.1 ст.181 ГК України вбачається, що підпис сторони на правочині підтверджує лише форму, в якій його вчинено (письмово), а відповідно сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, що має письмову форму. Такий висновок суду відповідає висновкам Вищого господарського суду України, викладеним у його постановах від 01.11.2011р. по справі №21/235-09 та від 29.05.2013р. по справі № 18/37/2012/5003. Інструкцією про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №1893 від 27.11.1998р. (що діяла до 19.10.2016р.), обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, обов'язковому обліку підлягають печатки і штампи з повним найменуванням організацій, контроль за виготовленням, зберіганням та використанням яких покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство (п.64). Особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій (п.65). Перевірка наявності печаток, штампів і бланків здійснюється щорічно комісією, призначеною наказом керівника організації. Про перевірки наявності печаток, штампів і бланків робляться відмітки у журналах обліку за формами 11 і 12 після останнього запису. У разі порушення правил обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків комісія проводить службове розслідування, результати якого оформляються актом довільної форми та доводяться до відома керівника організації. У разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов'язані негайно повідомити про це органи МВС та вжити заходів для їх розшуку. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що печатку Кредитною спілкою «КС Володар» втрачено чи вона використовувалась поза волею власника. Тому, суд приходить до висновку, що наявність печатки на Додатку №1 від 28.09.2015року до Договору від 21.12.2014 року №ДВ-130.7 «Стандарт плюс» вказує на те, що сама кредитна спілка бажала укласти таку додаткову угоду. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні, оскільки відповідач порушив взяті на себе зобовязання за договором та в добровільному порядку їх не виконує, тому стягненню з КС «Володар» підлягає сума в розмірі 438 814, 33 грн. за договором № ДВ 130.7 «Стандарт-плюс» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок та додаткової угоди від 28.09.2015 року до Договору від 21.12.2014 року № ДВ 130.7 «Стандарт плюс». На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь дердави 4 388,14 грн. судового збору.

Outcome: approved