Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Ямпільської міської ради Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування та відшкодування моральної шкоди, в якому просила: зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користування проїздом загального користування від автомобільної дороги до її домоволодіння по [ADDRESS] , шляхом демонтажу самовільно встановленого металевого паркану на існуючому проїзді загального користування шириною 3,7/3,8 м. зі сторони від житлового будинку по [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь понесені судові витрати в сумі 1536,80 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.08.2005 вона набула права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . На земельній ділянці знаходиться один кам`яний будинок, житловою площею 48,4 кв.м. (А), сарай - А4, гараж - Б, вбиральня - В, замощення - І, огорожа -1-2. Загальна площа будинку становить 76,2 кв.м. Вказаний договір купівлі-продажу внесений в реєстр за №1373163 від 19.08.2005. Зазначила, що вказаний житловий будинок знаходиться у зоні тупикового проїзду, а саме: проїзд загального користування від автомобільної дороги по [ADDRESS] до житлового будинку [ADDRESS] є тупиковим під`їздом з асфальтним покриттям довжиною близько 30 м. Іншого заїзду на територію будинку позивача немає. Рішенням виконавчого комітету Ямпільської Ради народних депутатів від 19.07.1993 №257 було вилучено частину земельної ділянки у [PERSON] , площею 133 кв.м., для загального проїзду, ширина проїзду 3,7/3,8 м. Але на земельній ділянці по [ADDRESS] , яка відведена для проїзду загального користування, відбулося самовільне захоплення проїзду загального користування її сусідом, шляхом встановлення металевого паркану, який неправомірно звужує дорогу проїзду загального користування до її будинку. Внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач немає належного доступу до свого будинку, не може належним чином користуватись в`їздом до нього. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням звільнити проїзд та усунути перешкоди у користуванні ним, проте сусід на її прохання не реагує. Позивач зазначила, що у жовтні 2018, її дочка та брат звернулись до Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області із заявами про встановлення сусідами паркану, який перешкоджає проїзду до будинку [ADDRESS] . 09.10.2018 комісією Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області встановлено, що фактична відстань від існуючої стіни господарської будівлі на [ADDRESS] до існуючого забору сусіднього домоволодіння, що навпроти [ADDRESS] становить 3,2 м. Новозбудований паркан [PERSON] по [ADDRESS] на одній лінії із існуючим забором між домоволодіннями на [ADDRESS] та [ADDRESS] . Нововстановлена частина огорожі [PERSON] ( [ADDRESS] ) на відстані 0,8 м . від паралельної лінії, по якій розміщена стіна господарської будівлі домоволодіння по [ADDRESS] . За рахунок цього, ширина проїзду загального користування зменшилась до 2,4 м. У висновку комісії зазначено, що до житлових будинків необхідно передбачати проїзди шириною не менше 3,5 м. для проїзду пожежних машин. Відповідач встановивши паркан на проїзд загального користування фактично самостійно зайняв проїзд загального користування, який відповідно до ст.83 ЗК України належить до земель комунальної власності, що не має перебувати у його власності. Встановлення [PERSON] металевого паркану на проїзді загального користування та зменшення проїзду порушує права позивача, яка не може користуватися проїздом до свого домоволодіння. Протиправними діями відповідача позивачу завдано значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях, через неможливість користування своїм майном, що негативно позначилось на психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати. Протиправні дії [PERSON] спричинили позивачу порушення звичного життєвого укладу, тому що в неї з`явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку. Сума 10000 грн. обумовлена глибиною її душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану її здоров`я та необхідністю захищати свої права в судовому порядку. Вищевикладені обставини змусили її звернутися до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Волошина В.С., яка діє на підставі ордеру серії РН-345 №1961 від 01.10.2019 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою із рекомендованим повідомленням вих.№2450000852336 та вих..№2450000863818, а також через сайт Ямпільського районного суду Вінницької області на підставі ч.11 ст.128 ЦПК України, так як на адресу суду поверталися листи із судовими повістками з невідомих причин. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив не подав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Ямпільської міської ради Вінницької області у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання судової повістки 02.01.2020. Про причини неявки суд не повідомив. Заяви, клопотання: клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи (а.с.41-42); заява представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.51, 64-65, 90, 101, 108). Інші процесуальні дії у справі: прийняття справи до свого провадження (а.с.35-36), відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 07.11.2019 на 13 годину 00 хвилин (а.с.37-40); відмова у задоволенні клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.58-59); відкладення підготовчого засідання на 03.12.2019 на 10 годину 00 хвилин (а.с.62-63); задоволення клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.68-71); закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті на 24 грудня 2019 року на 11 годину 00 хвилин (а.с.88-89), задоволення клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.94-97, 113-115), про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.5-6) судом встановлено, що позивач народилася [INFO] у селі Велика Русава Томашпільського району Вінницької області, зареєстрована по [ADDRESS] . Із копії договору купівлі-продажу від 19.08.2005 (а.с.7) та витягу з Державного реєстру правочинів від 19.08.2005 (а.с.8) судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] продали, а позивачка купила житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] . Правочин зареєстровано в Державному реєстрі правочинів. Із копії рішення Ямпільської міської Ради народних депутатів №257 від 12.07.1993 (а.с.9) та копії плану земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.10) судом встановлено, що у [PERSON] вилучено частину земельної ділянки, площею 133 кв.м., залишивши в його постійному користуванні 1182 кв.м. Із копії акту обстеження проїзду загального користування по [ADDRESS] від 09.10.2018 (а.с.11-12) та фото світлин (а.с.13-16) судом встановлено, що заявникам [PERSON] та [PERSON] рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання збільшення проїзду до відстані, передбаченої будівельними та пожежними нормами. Відповідачем частково встановлено декілька секцій огорожі з метало профілю та металевих стовпців, вмонтованих в асфальтне покриття проїжджої частини. Огорожа зміщена на 0,5 м. від існуючої огорожі з металевої сітки в сторону тупикового проїзду. У тупику проїзду загального користування розміщенні ворота до домоволодіння позивачки шириною 2,9 м. Ширина проїзду у тій частині де влаштована огорожа відповідачем становить ближче до воріт позивачки - 2,40 м., дальше - 2,50 м. Із повідомлення Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області вих.№02-12/40 від 28.01.2019 (а.с.17), копії акту погодження меж та закріплення меж земельної ділянки (а.с.18-19) встановлено, що суміжна межа від А до Б землі є міської ради (вул.Островського;) від Б до В землі є землею [PERSON] ; від В до Г землі є землею [PERSON] ; від Г до А землі є землею міської ради (проїзд). Із копії рішення Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області №340 від 22.12.2016 (а.с.20) судом встановлено, що відповідачеві затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0.0618 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер 0525610100:01:005:0350 по [ADDRESS] . Передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0.0618 га., для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер 0525610100:01:005:0350 по [ADDRESS] . Із схематичного зображення самовільного зайняття проїзду загального користування [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.21) судом встановлено, що відповідачем самовільно зайнято проїзд загального користування по [ADDRESS] . Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно положень до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України). Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Відповідно до частин 2-4 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з положеннями ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення земельних спорів та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Згідно з вимогами п.«а» ч.4 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Статтею 90 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок мають право: самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.189 ЗК України та ст.20 Закону України «Про охорону земель» самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. Згідно ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських рад належить зокрема, здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утримання територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів. До об`єктів благоустрою населених пунктів згідно з п.«г» ч.1 ст.13 цього ж Закону належать території загального користування, вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки. Відповідно до частин 1 і 2 ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п.«г» ст.96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ст.152 ЗК України). Відповідно до пункту 15.3.1 ДБН Б2.2-12:2018 «Планування та забудова територій» під час проектування проїздів і пішохідних маршрутів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних автомобілів до житлових і громадських будинків. Для пожежних автомобілів слід передбачати проїзди завширшки не менше ніж 3,5 метра, які повинні бути розраховані на відповідні навантаження від пожежного автомобіля. В судовому засіданні встановлено, що дійсно права позивачки порушено саме відповідачем, так як ним самовільно зайнято єдиний проїзд загального користування до її житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Окрім того, судом встановлено, що відповідачем порушено пункт 15.3.1 ДБН Б2.2-12:2018 «Планування та забудова територій». Відповідачем не надано жодного доказу на спростування встановленого судом факту. На підставі наведеного, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб, який просить позивачка, оскільки відповідач безпідставно чинить перешкоди їй в користуванні єдиним існуючим до її господарства заїздом. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд зазначає наступне: Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У позовній заяві позивачкою зазначено лише голослівні висловлювання щодо завдання відповідачем їй моральної шкоди, яка визначена нею у сумі 10000 гривень, які не підтвердженні жодним належним та допустимим доказом. Судом встановлено, що дійсно позивачка частково понесла душевні страждання, внаслідок необхідності захищати свої права у судовому порядку. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, судову практику, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, так як визначений розмір завданої моральної шкоди є дещо завищеним, і має підстави стягнути із відповідача на користь позивача завдану моральну (немайнову) шкоду у сумі 1000 гривень. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено частково, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1536 гривень 80 копійок згідно квитанції №0.0.1398543690.1 від 08.07.2019.

Outcome: partial