Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивує тим, що 18.01.2018 року вона позичила [PERSON] 125998,30 грн., що на дату отримання коштів було еквівалентом 4395,38 доларів США, а відповідач зобов`язався прийняти, використати та повернути надану позику до 01.07.2018 року. Факт отримання грошей підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 18.01.2018 року. Проте, взяті на себе зобов`язання з повернення грошових коштів відповідач не виконує, перемови щодо позасудового повернення коштів відповідачем залишено без реагування та по теперішній час кошти не повернуто в повному обсязі. Вказує, що оскільки договором позики було встановлено строк повернення до 01.07.2018 року, однак у добровільному порядку позичальник не виконує взяте на себе зобов`язання, на підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 115029,42 грн. та судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася та її представник - адвокат Чундак М.В. подала суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у їх відсутності та задовольнити її, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся шляхом надсилання на його зареєстроване місце проживання ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток, а в подальшому через оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України», про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошову суму в розмірі 125998,30 грн., що на дату отримання коштів було еквівалентом 4395,38 доларів США, та зобов`язався повернути дану грошову суму до 01.07.2018 року. Вказана обставина підтверджується заявою відповідача, нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Житко О.І., зареєстрованою в реєстрі №24, від 18.01.2018 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що строк виконання даного договору встановлено до 01 липня 2018 року. Проте, відповідач у лютому 2018 року сплатив борг у розмірі 1000 доларів США та у березні 2018 року сплатив 5000 грн., решта суми повернута не була, досудові перемови про повернення грошових коштів залишені без реагування. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. В ході судового розгляду судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів повернення грошових коштів відповідачем за договором позики в повній мірі у погоджений сторонами строк, а також повідомлень відповідача щодо існування обставин, які унеможливлюють повернення коштів. За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Згідно з розрахунком заборгованості позивача за період з 01.07.2018 року по 29.01.2019 року донараховано інфляційні втрати у розмірі 1790,52 грн. та 3 % річних у сумі 1649,81 грн. Отже, як зазначено, зокрема, у рішенні ВСУ від 28 березня 2012 року у справі 6-36736, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а тому суд вважає за необхідне застосувати норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, яке визначене у гривні. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти в повному розмірі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення в цій частині. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З оглянутих у судовому засіданні квитанцій до прибуткового касового ордеру №4 від 29.01.2019 року, №9 від 27.03.2019 року та №12 від 04.07.2019 року встановлено, що позивач надав адвокату за надані послуги 12600 гривень. Разом з тим, з дослідженого Розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу судом встановлено, що адвокатом в суму гонорару було враховано також ознайомлення з відзивом на позовну заяву та складання відповіді на відзив, хоча фактично у справі відсутній відзив на позовну заяву відповідача та відповідно відзив на відзив на позовну заяву, та відсутні відмітки про ознайомлення представником позивача з матеріалами справи. З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що представником позивача не обґрунтовано належними доказами заявлену суму витрат на правову допомогу, яка є надмірною та не відповідає категорії складності справи, тому така вимога підлягає до часткового задоволення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial