Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 01 серпня 2013 року вона надала відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 5 400 дол. США строком на 6 місяців, які останній зобов'язався повернути їй, що підтверджується відповідною розпискою. В установлений строк [PERSON] зазначені грошові кошти не повернув, а тому позивач просила стягнути з нього суму боргу в гривнях - 135 000 грн. з розрахунку 25 грн. за 1 долар США станом на день предявлення позову. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позові, проти заочного вирішення справи не заперечила. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що 01 серпня 2013 року [PERSON] надала [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 5 400 дол. США, які останній зобов'язався повернути їй, що підтверджується відповідною розпискою. В установлений сторонами строк та на день ухвалення рішення [PERSON] суму позики не повернув. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказані правові висновки висловлені Верховним Судом України в постановах №6-1967цс15 від 11.11.2015р. та № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. На підтвердження укладення договору позики позивач надала суду для огляду оригінал розписки від 01 серпня 2013 року, яка свідчить про отримання [PERSON] у позику грошових коштів в сумі 5400 доларів США. Відповідачем факт написання ним вищевказаної розписки спростовано не було. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Враховуючи наявність у позивача оригіналу розписки, суд дійшов висновку про невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення зазначених у вказаній розписці коштів, що є підставою для задоволення позову. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Судом встановлено, що в грошовому зобов'язанні сторони визначили еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню з відповідача борг за договором позики від 01 серпня 2013 року в розмірі 135 000 грн. (в межах позовних вимог 1 дол. США = 25 грн. станом на 26.07.2016р.). Крім того, з відповідача на користь позивача згідно вимог ст. 88 ЦПК України, слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 1350 грн.

Outcome: approved