Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком з надвірними будівлями №33 по вул. Ст. Качали, що у с. Шельпаки, Підволочиського району Тернопільської області. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником даного будинковолодіння. Відповідачі, - племінниці чоловіка позивача, - у вказаному житловому приміщенні не проживають з часу реєстрації, участі у його утриманні не беруть, не сплачують комунальні платежі, не здійснюють поточні ремонтні роботи, не отримують кореспонденцію, забрали всі особисті речі з будинку. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не зявилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідачі, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, в судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи у їх відсутності та відзиву не подали. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до договору дарування, посвідченого 13 червня 2002 року завідуючим Підволочиської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1571, Позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями №33 по вул. Качали в с. Шельпаки, Підволочиського району, Тернопільської області. Право власності зареєстроване, що стверджено реєстраційним посвідченням, виданим Підволочиським РБТІ 20 червня 2002 року, та записаним в реєстрову книгу за №09. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку №33 по вул. Ст. Качали, 33, у с. Шельпаки, підтверджується факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою. [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], (племінниці чоловіка Позивача), які зареєстровані за адресою [INFO], по місцю реєстрації не проживали та не проживають, що стверджено довідкою виконкому Новосільської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №191 від 13 вересня 2018 року; актами обстеження, посвідченими Новосільською сільською радою №№б/н від 21 грудня 2017 року, 25 січня, 07 червня та 19 вересня 2018 року. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідачі, які є членами сімї власника, не проживають у житловому будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст.\~150\~ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.\~41\~Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved