Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Позивачка зазначила, що є власником будинку [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач, але не проживає у ньому з 08 жовтня 2013 року. Факт реєстрації місця проживання відповідача у згаданому житловому приміщенні обмежує позивачку у здійсненні права користування та права розпоряджання цим майном. У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 46). Належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи (а.с. 21-22, 24-25, 31-32, 43-44, 56-57) відповідач у судове засідання також не з`явився, причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З огляду на те, що в справі є достатньо матеріалів стосовно прав та взаємовідносин сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 25 жовтня 2006 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 вересня 2019 року відповідно до рішення виконкому № 50 Буківської сільської ради від 20 листопада 2008 року відбулося перейменування вулиць та перенумерація будинків. Адреса: [ADDRESS] , змінена на адресу: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області [PERSON] зареєстрований, але не проживає на території сільської ради за адресою: [ADDRESS] , з 23 серпня 2013 року (а.с. 10). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачене право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Можливість встановлення права користування чужим майном (сервітут) щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, передбачена також ч. 1 ст. 401 ЦК України. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (ч.ч. 1, 2 ст. 403 ЦК України). Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що непроживання [PERSON] , який не пов`язаний спільним побутом з позивачем, у належному останній житловому приміщенні понад шість років, має істотне значення, оскільки здійснює перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим вважає за потрібне, визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Стосовно вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] (не квартирою [ADDRESS] ) суд зазначає, що позбавлений можливості задовольнити вказану вимогу, оскільки за позивачкою зареєстровано право власнсоті саме на квартиру [ADDRESS] , а не на весь будинок. Тобто, суду доведено порушення прав позивачки стосовно користування та розпоряджання лише квартирою, а не будинком. Також суд, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача 840,80 грн судового збору.

Outcome: partial