Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», в якому просить визнати недійсними договори фінансового лізингу №010801 від 09.07.2014 року та стягнути з відповідача усі сплачені кошти, що були спрямовані на організацію та виконання оспорюваного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 09.07.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №010801, предметом якого являється автомобіль марки «Hyundai I30 Comfort 1.6 AT». Однак, під час детального ознайомлення із вказаним договором, на переконання позивача, укладення такого роду договору суперечило її інтересам, консультантом відповідача її було введено в оману та укладений договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, через що позивач просить визнати договір недійсним та стягнути з відповідача понесені збитки та судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи. Подав до суду заперечення в яких проти позову заперечив та вважає доводи позивача є надуманими такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст.806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 09.07.2014 року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №010801, предметом яких являвся автомобіль марки «Hyundai I30 Comfort 1.6 AT». Пунктом 1.7 вказаного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Також, з матеріалів справи вбачається що позивачем було внесено на рахунок позивача 17330,00 грн. на виконання договору, що підтверджується квитанцією №71198199 від 09.07.2014р.. Тобто, сам факт внесення коштів позивачем свідчив про те, що він вважав, що саме після першого внеску йому буде передано предмет договорів лізингу. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, що включає добровільне волевиявлення сторони при укладенні договору. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що під час підписання оспорюваного договору [PERSON] вважала, що підписує договір, який містить умови, які їй були належно роз'яснені, а саме: строки отримання предмету договору, розміру суми, після сплати якої автомобіль мав бути переданий, та не мала жодного наміру укладати договір в наявній редакції, тобто таке укладення не відповідало внутрішній волі позивача. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч.1 ст.229 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З огляду на наведене суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу №010801 від 09.07.2014 року, що укладений між [PERSON] та ТзОв «Лізингова компанія «Автофінанс», відтак, слід стягнути із ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь [PERSON] 17330,00 грн. та 86,65 грн. сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Outcome: approved