Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому просила зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпоряджання майном, шляхом приведення земельної ділянки та будинку [ADDRESS] до стану, що існував до здійснення самочинного будівництва літньої кухні під літерою «Б» та переобладнання приміщень 1-12 пл. 7,4 кв.м. та 1-13 пл. 7.1 кв.м. під житлові кімнати, а саме перебудувати літню кухню під літерою «Б» та приміщення 1-12 пл. 7,4 кв.м. та 1-13 пл. 7.1 кв.м. до попереднього стану.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 128,7 кв.м, та власницею 6/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власницею 19/25 вказаного житлового будинку [ADDRESS] . Житлові будинки знаходяться на земельній ділянці площею 514,6 кв.м. В 2000-х роках [PERSON] було самовільно збудовано на спільній земельній ділянці літню кухню, позначеною літерою «Б» та переобладнано приміщення 1-12/7,4 кв.м. та 1-13/7,1 кв.м. у житлові. 13 травня 2020 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Магировської О.В. з метою оформлення договору дарування своєї частки в будинку [ADDRESS] . Однак, постановою від 13.05.2020 року приватним нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальних дій № 412/02-31 та роз`яснено, що оскільки [PERSON] було самовільно здійснено будову та переобладнано приміщення, а тому [PERSON] позбавлена можливості розпоряджатись своїм правом власності в даному будинку до моменту узаконення даного самочинного будівництва. У зв`язку із наведеним, позивачка змушена звернутись до суду із позовом, який просить задовольнити. Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого заперечила проти позовних вимог [PERSON] . Свої заперечення [PERSON] мотивує тим, що Ухвалою судового засідання від 17.06.1997 року Залізничного районного суду м. Львова затверджено мирову угоду між батьками сторін, тоді співвласниками будинку [ADDRESS] . Згідно даної мирової угоди земельна ділянка була поділена на підставі висновку спеціаліста-будівельника №779 від 25.05.1997 року. Після смерті матері сторін, [PERSON] стала спадкоємцем за заповітом та власником 19/25 житлового будинку [ADDRESS] та користувачем земельної ділянки, якою користувалась матір згідно затвердженої мирової угоди. Літня кухня, позначена літерою «Б» була побудована нею на відведеній їй земельній ділянці, а отже не є самочинним будівництвом, як і житлові приміщення 1-12/7,4 кв.м. та 1-13/7,1 кв.м. Дані житлові приміщення виникли внаслідок підняття батьком сторін, стіни другого поверху зі сторони балкону до перекриття даху, а позивачка не має до них жодного відношення, бо [PERSON] є одноособовим власником другого поверху. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено судом, згідно до Договору дарування 6/25 часток житлового будинку від 17.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. за номером 2743, [PERSON] являється власницею 6 [ADDRESS] , загальною площею 128,1 кв.м. /а.с.12/. Відповідачка [PERSON] являється власницею 19/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 128,1 кв.м. /а.с.12/. Вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці громади міста Львова, площею 514,6 кв.м.. На спірній земельній ділянці [PERSON] було самовільно збудовано цегляний сарай, який згодом був переобладнаний в літню кухню, позначеною літерою «Б». Ухвалою судового засідання Залізничного районного суду м. Львова від 17.06.1997 року затверджено мирову угоду між колишніми співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] , щодо порядку користування земельною ділянкою площею № 514,6 кв.м.. Згідно мирової угоди користування земельною ділянкою було поділено між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції 1997 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. У статті 23 Кодексу передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Порядок користування земельною ділянкою, визначений в Ухвалі судового засідання Залізничного районного суду м. Львова від 17.06.1997 року, суд не може брати до уваги, оскільки після укладення мирової угоди, жодна з сторін не вчинювала дій для її реалізації. [PERSON] та [PERSON] за час свого життя, як і [PERSON] не звертались до уповноважених органів для встановлення меж земельної ділянки та отримання державного акта. Ухвала суду про затвердження мирової угоди не може бути документом, що посвідчує право користування чи право власності особи на земельну ділянку, оскільки це є виключним повноваженням органу місцевого самоврядування у власності якого знаходиться спірна земельна ділянка. Таким чином, збудована літня кухня під літ. «Б» знаходиться на земельній ділянці громади міста Львова, яка знаходиться в спільному користуванні сторін, оскільки фактично не поділена та не закріплена за кожним з них окремо. Також відповідачкою було переобладнано приміщення 1-12 пл. 7,4 кв.м. та 1-13 пл. 7.1 кв.м. під житлові кімнати, які знаходяться на другому поверсі будинку [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження будинковолодіння [ADDRESS] №1977 від 25.10.2006 року, вбачається що вказані приміщення були переобладнані саме [PERSON] /а.с14/. Згідно інформаційної довідки зі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: самовільно побудовано літню кухню під літ «Б» та самовільно переобладнано приміщення 1-12 пл. 7,4 кв.м. та 1-13 пл. 7.1 кв.м., у житлову. Таким чином, як вбачається зі матеріалів справи ні земельна ділянка, ні житловий будинок фактично не поділені між співвласниками. Земельна ділянка не сформована як об`єкт нерухомості та знаходиться у спільному користуванні сторін, а житловий будинок знаходиться в спільній частковій власності сторін без визначення реальних часток. Однак, незважаючи на самовільно збудовану літню кухню та самовільно переобладнані приміщення, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до роз`яснень даних у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) (далі Постанова Пленуму), відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Згідно вимог ч.3 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право у разі виявлення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, містобудівних умов та обмежень, затвердженого проекту або будівельного паспорта забудови земельної ділянки видавати обов`язкові для виконання приписи щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Водночас, у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до уповноважених органів, зокрема відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю, з метою фіксування порушення зі сторін [PERSON] вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та видачі припису таким уповноваженим органом щодо усунення [PERSON] порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном не підлягають до задоволення, оскільки такі вимоги є передчасними, [PERSON] не були використані усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, відповідач не заявляв до відшкодування судові витрати, а тому судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні позову до суду покладаються на сторону позивача.

Outcome: dismissed