Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому вказує, що 25.01.2011 року між нею та [PERSON] укладено безпроцентний договір позики, згідно якого останній у борг було передано 9800 грн., і які та зобов'язалася повернути у строк до 11.12.2011 року. Відповідачка прийнятих на себе зобов'язань не виконала і гроші до встановленого строку не повернула. Позивачка просить суд стягнути з відповідачки суму боргу 9800 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості - 585,58 грн., а також стягнути на її користь понесені судові витрати на оплату судового збору у сумі 229,40 грн., а всього 10614,98 грн. У судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнала, і звернулася до суду з зустрічним позовом у якому вказує, що договір позики 25.01.2011 року був укладений із застосуванням фізичного і психічного тиску з боку [PERSON], під впливом тяжкої обставини. Крім того, фактично грошові кошти нею отримані не були, а сума 9800 грн. - це сума недостачі, яка наче б то утворилася в результаті її роботи у громадянки [PERSON] у якості продавця у магазині. Крім того, в уточненнях до позовної заяви від 25.02.2014 року [PERSON] зазначає, що форма договору позики, укладеної між нею та [PERSON] не відповідає приписам закону, а саме ч.1 ст. 1047 ЦК України, згідно якої договір позики на суму більше ніж 170 грн. має бути укладений у письмовій формі. На думку позивачки розписка від 21.01.2011 року не підтверджує факту укладання договору позики, з її змісту не вбачається на яких умовах було укладено цей договір, яким чином передавалися гроші, і чи передавалися взагалі, на підставі чого вважає, що розписка має бути визнана судом недійсною. [PERSON] просить суд поновити строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, якщо суд дійде висновку, що такий строк нею був пропущений; визнати нікчемним договір позики, т.я він укладений під впливом обману, насильства та тяжкої обставини і не відповідає формі, передбаченої законом; визнати недійсною розписку від 25.01.2011 року про повернення боргу; стягнути з [PERSON] суму заподіяної моральної шкоди 15000 грн., т.я. вона втратила спокій та було порушено нормальний уклад її життя та її сім'ї; стягнути понесені нею витрати на оплату послуг адвоката і представника у суді у сумі 1750 грн. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали зустрічний позов і просили його задовольнити, а у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник [PERSON] заявлені у зустрічному позові вимоги не визнала, вважає їх необгрунтованими і недоведеними, а крім того, заявила про застосування строків позовної давності, і з цих підстав відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази, і оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, а у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити виходячи з наступного. Ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Згідно ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ч.1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до приписів ст. ст. 525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом установлено, що 25.01.2011 року [PERSON] видала письмову розписку зі змісту якої вбачається, що вона зобов'язується повернути [PERSON] борг у сумі 9800 грн., при цьому зобов'язується повертати щомісяця по 200 грн. і більше в гривнях до 31.12.2011 року. Розписка має примітку, що вона складена власноручно [PERSON] і претензій не має. Отже, дії сторін у договорі повністю відповідають приписам закону, а саме: на підтвердження укладення договору позики позичальником видано письмову розписку, яка і підтверджує факт отримання грошових коштів та прийняття на себе зобов'язань щодо повернення боргу, умови його повернення та строк повернення. Доводи [PERSON] про застосування до неї насильства з боку [PERSON] та тяжкої обставини, про неукладеність договору позики, відсутність факту передачі грошей, а також, що сума позики відповідає сумі недостачі начебто виявленої у магазині, де остання наче б то працювала продавцем, не спростовують позовних вимог [PERSON] та не ґрунтуються на законі, належних та допустимих доказах. Покази свідка [PERSON], яка наче б то бачила як [PERSON] писала розписку під тиском [PERSON] у присутності [PERSON], суд сприймає критично і до уваги не приймає, т.я. сама свідок пояснила суду, що має неприязнь до [PERSON] і не може надавати об'єктивних показів. Явка свідка [PERSON] вжитими судом засобами забезпечена не була. До визначеного у розписці строку - 31.12.2011 року [PERSON] отримані у борг гроші [PERSON] не повернула, і до виконання зобов'язання не приступила. Ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст.. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Час прострочки за період з 01.01.2012 року по 27.12.2013 року складає 727 днів, що становить 585,58 грн. ( 9800,00 грн. Х3Х727:100). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] вимоги про стягнення суми боргу є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку про обґрунтованість і законність позовних вимог [PERSON], то на її користь підлягають стягненню понесені судові витрати на оплату судового збору у сумі - 229,40 грн., а всього на користь [PERSON] необхідно стягнути 10614,98 грн. (9800 грн. +585,58 грн. + 229,40 грн.) Щодо позовних вимог [PERSON], заявлених у зустрічному позові, то суд виходить з наступного . Судом установлю, що договір позики, оформлений розпискою між [PERSON] та [PERSON] було укладено 25.01.2011 року, з зустрічною позовною заявою про визнання договору позики нікчемним, недійсною розписки и стягнення матеріальної і моральної шкоди остання звернулася до суду 11.02.2013 року. У своєму зустрічному позові [PERSON] посилається, що про порушення її прав їй стало відомо після отримання судової повістки та копії позовної заяви [PERSON], - 05.0.2014 року (хоча згідно повідомлення про вручення поштового відправлення їх вона отримала 03.02.2014 року ( а.с.13), а отже, вважає, що саме з цього часу необхідно обчислювати строк позовної давності на звернення до суду. У ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до приписів ч.1 та ч.2 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину , вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення . Сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, суд вважає, що [PERSON] про порушення її права, а саме застосування насильства з боку [PERSON] та відсутність факту передачі грошей стало відомо у день складання боргової розписки - 25.01.2011 року. Відповідно до приписів ст. 253 та ч.2 ст. 261 ЦК України саме з наступного дня після календарної дати, тобто з 26.01.2011 року почався перебіг 3-річного строку позовної давності, встановленого для оскарження такого виду правочину. Разом з тим, [PERSON] до 11.02.3014 року не вважала своє право порушеним і не зверталася за його захистом, у встановлений законом спосіб. У судовому засіданні [PERSON] не заперечувала, що за фактом насильства і вимагання майна вона до правоохоронних органів не зверталася, а щодо зобов'язання повернути суму боргу - сподівалася на порядність [PERSON], що та не пред'явить до неї вимог про повернення грошей згідно розписки та не відносилась серйозно до наслідків складання такої розписки. Водночас, прохаючи суд , на всяк випадок, поновити суд їй строк позовної давності, якщо суд дійде висновку, що він пропущений, [PERSON] не надала жодного належного і допустимого доказу причин поважності його пропуску, а тому суд приходить до висновку, що строк давності на звернення з позовом до суду попущений і відсутні поважні причин його поновити, а отже, це є підставою для відмови у його замовленні.

Outcome: approved