Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Берегівської міської ради про визнання права власності. Позов мотивований тим, що 27 червня 2015 року між позивачкою та її дідусем, [PERSON], укладено договір купівлі продажу квартири (далі Договір), згідно якого вона придбала квартиру, яка розташована за адресою: Закарпатська обл., м. Берегове, вулиця Б. Хмельницького, б. 45, кв. 1 (далі Квартира). Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39798375 від 27.06.2015 року. До Квартири належать надвірні будівлі: гараж, площею 21,7 кв.м., та сарай, площею 22,0 кв.м. Дані будівлі були побудовані дідом позивачки зі згоди Берегівської житлово-експлуатаційної контори, на балансі якої до 1992-1993 років перебували квартири, розташовані в м. Берегове, вул. Б.Хмельницького, 45, до приватизації їх дідусем та їх сусідами відповідно, як приналежність до головної речі Квартири, призначені для її обслуговування як головної речі. Даний факт підтверджується згодою Берегівської житлово-експлуатаційної контори від 26.03.1973 року № 139 та заявою [PERSON] до Берегівської житлово-експлуатаційної контори від 22.07.1985 року, планом встановлення меж земельної ділянки та генеральним планом квартири від 11.05.1993 року. Вказані вище надвірні будівлі були продані позивачці разом з відчуженням Квартири 27.06.2015 року, адже є приналежністю головної речі (Квартири) та слідують за нею. Так, розпискою до Договору купівлі-продажу квартири № 4171 від 27.06.2015 року, продавець підтверджує, що разом з відчуженням Квартири позивачці було передано у власність і належні до неї надвірні будівлі. Дану розписку складено у присутності свідків та сусідів, які також підтверджують, що вказані надвірні будівлі були побудовані дідом позивачки та перебували у його власності, адже вони також мають подібні споруди в їх спільному дворі, які призначені для обслуговування їх квартир. На замовлення [PERSON] КП «Берегівське ББТІ БРР» було виготовлено технічний паспорт Квартири станом 19.04.2016 року. У даному техпаспорті зазначено, що до квартири, яка розташована за адресою: Закарпатська обл., м. Берегове, вулиця Б. Хмельницького, б. 45, кв. 1., належать надвірні будівлі гараж, позначений в технічному паспорті літерою «З», площею 21,7 кв.м., 1973 року побудови, та сарай, позначений в технічному паспорті літерою «З1», площею 22,0 кв.м., 1991 року побудови. З метою внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про належні позивачці надвірні будівлі гаражу та сараю, вона звернулась до приватного нотаріуса Берегівської районного нотаріального округу [PERSON] Нотаріусом на її усне звернення надано розяснення від 11.05.2016 року № 55/01-16, в якому повідомляється, що нотаріус не може внести до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про належні їй надвірні будівлі гаражу та сараю, розташованих за адресою: Закарпатська обл., м. Берегове, вулиця Б. Хмельницького, б. 45, кв. 1., які є приналежністю до головної речі, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує її право власності на гараж та сарай. Враховуючи наведене, нотаріусом рекомендовано їй звернутися до Берегівського районного суду для визнання права власності на зазначені надвірні будівлі як приналежність до головної речі - Квартири. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у запереченні. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Частина 1 статті 8 ЦК України встановлює, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частина 2 цієї ж статті говорить, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин, вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 статті 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільного права є визнання права, в тому числі і визнання права власності. Статтею 179 ЦК визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Згідно ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Стаття 182 ЦК України містить розяснення, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Дефініція поняття «приналежності до речі» закріплена положеннями ст. 186 ЦК України, де передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 380 ЦК України встановлено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 382 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Частина 1 статті 328 ЦК України містить положення про те, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо за це право сперечається або не признається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Рішення Конституційного суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Порядок реєстрації приналежності до головної речі визначався Методичними рекомендаціями стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2009 року № 660/5, які втратили чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 07.04.2014 року № 599/5. Пунктом 1.2. даних рекомендацій було чітко встановлено та передбачено, що при здійсненні державної реєстрації прав власності на нерухоме майно слід ураховувати частину першу статті 186 Кодексу, згідно з якою річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Так, приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому, є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом, приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі. І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ. Водночас державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі «опис нерухомого майна». Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Частиною 4 статті 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі звязку, залізничні колії. Пункт 2 ч.1 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить вказівку на те, що державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Підпунктом 2 пункту 20 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141, передбачено, що з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна такі відомості: тип об'єкта нерухомого майна (житловий будинок, будівля, споруда, квартира, житлове приміщення, нежитлове приміщення тощо); призначення об'єкта нерухомого майна (житловий або нежитловий); площа об'єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова); відомості про складові частини об'єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєння літера, загальна та (за наявності) житлова площа об'єкта нерухомого майна, який є складовою частиною складної речі та призначений для обслуговування іншої (головної) речі, пов'язаний з нею спільним призначенням та є її приналежністю); адреса об'єкта нерухомого майна. Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 10 липня 2001 року за № 582/5773, сараї (хліви), гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, сміттєзбірники тощо визначені господарськими будівлями. Таким чином, дідусь позивачки, відповідно до вимог законодавства, які діяли на той час, отримавши необхідні дозволи, побудував надвірні будівлі гараж та сарай, які є допоміжними речами, та слугують для обслуговування головної речі Квартири. Відсутність державної реєстрації речового права на зазначені допоміжні будівлі обумовлена тим, що законодавство, яке існувало на момент їх будівництва, не передбачало обовязкової реєстрації їх як нерухомого майна. У даний час проведення державної реєстрації права власності на гараж та сарай як самостійні речі є неможливим, адже це суперечитиме вимогам чинного законодавства, зокрема, положенням ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом з тим, суд не сприймає заперечення відповідача, викладені у їх запереченні та позиції їх представника, висловлені у судовому засіданні, які базуються на акті розгляду звернення [PERSON], і у якому зазначено, що технічний стан будівель з візуального обстеження можна назвати незадовільним і тому пропоновано їх знести. Такі заперечення є неконструктивними, крім того, законодавством передбачений інший порядок вирішення подібного роду проблем, а саме, для того, щоб знести обєкт, слід визнати його аварійним та звернутися із відповідним позовом до суду щодо виключення даного обєкта з цивільного обороту. Також, слід зазначити, що незрозуміло, кому комісія пропонує знести будівлі, адже на даний момент ні за ким право власності на них не встановлено. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved