Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 грудня 2016 року у мережі Інтеренетознайомилась із оголошенням про продаж відповідачем транспортного засобу марки Geely Emgrand 7 Comfort за ціною 154950 грн.Переконавшись по телефону в актуальності даного оголошення вона приїхала до офісу компанії у м. Біла Церква Київської області, де консультант підтвердила, що ціна автомобіля складає 154950 грн.та пояснила, що після сплати авансового платежу в сумі 31000 грн. цей транспортний засіб буде доставлено у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, а іншу суму їй необхідно було б сплатити на протязі 12 місяців по 10329 грн. на місцяць. Погодившись на такі умови вона оплатила 31000 грн. та повністю довірившись добросовісності представника компанії, підписала Договір, вважаючи, що це договір купівлі-продажу. Однак після детального вивчення угоди виявилося, що це договір фінансового лізингу, а не купівлі-продажу, як було погоджено з консультантом, при цьому ціна складає 310000 грн., а не 154950 грн., сплачена нею 31000 грн. є не авансовим платежем, а комісією. У звязку з тим, що при укладенні договору консультант умисно ввела її в оману щодо обставин, що мають істотне значення, умови договору є несправедливими, правочин вчинений відповідачем без ліцензії, нотаріально не посвідчений, тому просила визнати укладений між ними договір фінансового лізінгу № 2171 від 27 грудня 2016 року недійсним, стягнути з ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» 62000 грн. завданих збитків в подвійному розмірі та 20000 грн. в рахунок відшкодування, спричиненої моральної шкоди. Ухвалою Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Авто Лайф» завданих збитків в подвійному розмірі в сумі 62000 грн. та грошової компенсації, завданої моральної шкоди в розмірі 20000 грн. залишено без розгляду. В судове засідання 16.02.2017 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання з проханням справу розглядати без їх участі, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача, завданих збитків у вигляді комісії за організацію угоди в сумі 31000 грн. та понесених судових витрат в розмірі 640 грн. підтримують в повному обсязі. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Лізінгва компанія «Авто Лайф» в судове засідання свого представника не направили, надіслали листа з проханням справу розглядати без участі їх представника. Крім того, надали до суду заперечення, посилачичь на те, що позивач була ознайомлена з усіма умовами договору, прочитала і підписала його, не скористання своїм правом на детальне ознайомлення не є підставою для визнання договору недійсним, а основним принципом приватноправових відносини є свобода договору, відповідно до чого в договорі всі умови були погоджені з позивачем, тому підстав для визнання його умов несправедливими, а договору недійсним немає. Крім того, норми Закону України «Про фінансовий лізинг» є спеціальним, а норми Закону України «Про захист прав споживачів» носять загальний характер, та нотаріальне посвідчення договору лізингу не є обовязковим, так само, відповідач не потребує ліцензії, оскільки не здійснює адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а займається фінансовим лізингом відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг», тому підстави для задоволення позову відсутні, у звязку з чим просив в задоволенні позову відмовити. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 27 грудня 2016 року [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайф» підписали договір № 2171 фінансового лізингу та додатки до договору/а.с.7-17/. Предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7. Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 11477,78 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 309\~900 грн., однак остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункти 8.2-8.5 договору). В додатку № 1 до договору зазначено суми, які повинен сплатити позивач, зокрема авансовий платіж 50%, що становить 5738,89 дол. США, комісія за організацію договору 10% 1147,78 дол.США, комісія за передачу предмету лізингу 3% - 344,33 дол.США/а.с.15/. За умовами договору комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, та включає в себе організаційні послуги лізингодавця, розмір платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, зокрема, 10 % (п.9.1). На виконання договору позивач сплатив на банківський рахунок відповідача комісію за організацію договору в розмірі 31000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № Р24А153283310А55910 від 27.12.2016 року /а.с.19/. У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ). У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). У спірному договорі фінансового лізингу ( п. 12.1 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 60 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Зокрема, відповідно до п. 12.2 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Разом з тим пунктами 12.7, 12.8, 12.9 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню та проценти за користування чужими коштами, штрафи в розмірі від 3% від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п.3.3.6, за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, штраф в розмірі 5% від вартості предмету лізингу за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу, а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу і при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти. Також суд зазначає, що пунктом 10.11 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В матеріалах справи такий дозвіл (ліцензія) відсутній, а доводи ТОВ «Авто лайф», що відповідач є лізинговою компанією, що здійснює індивідуальний лізинг та має право це здійснювати без ліцензії, не ґрунтується на законі. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16. Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обгрунтованими, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача в сумі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved