Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення 17 сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради №346 від 6 жовтня 2016 року в частині п.1 та підпункту 3 пункту 2 додатку до цього рішення (надалі Рішення), яким затверджено проект землеустрою земельної ділянки щодо передачі для будівництва та обслуговування житлового будинку у спільну сумісну власність на [ADDRESS] ), площею 0,0412 га відповідачам (2) та (3), кадастровий номер: 2110400000:01:001:1203 (надалі Земельна ділянка) та скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності №17102501, дата і час державної реєстрації 20.10.2016 року 15:53:40. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що органом місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваного за предметом спору Рішення допущено порушення норм земельного законодавства, яке призвело до неправомірного виділення у спільну сумісну власність відповідачів (2), (3) Земельної ділянки. Внаслідок таких дій відповідача (1) порушено права позивача як співвласника будинку [ADDRESS] , який має статус багатоквартирного. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи частини другої ст. 42 Земельного кодексу України та п. 4 частини першої ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві зазначивши, що домоволодіння [ADDRESS] має статус багатоквартирного будинку, тому з огляду на приписи ст. 42 Земельного кодексу України прибудинкова територія навколо вказаного об`єкта нерухомості має належати співвласникам будинку [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, оскільки вказаний складається з трьох приміщень двох житлових та одного нежитлового, що підтверджується даними технічної документації. Представник відповідача (1) у поданому суду відзиві на позов (а.с. 30-33) та в судовому засіданні по справі, позовних вимог не визнала повністю з посиланням на його необґрунтованість та безпідставність. Доводячи правомірність прийнятого органом місцевого самоврядування рішення, вказала на те, що спірна Земельна ділянка правомірна надана у власність відповідачам (2), (3), оскільки дані особи звернулися до Мукачівської міської ради з відповідними заявами. Заперечуючи наведені позивачем та її представником аргументи щодо неправомірності оспорюваного за предметом позову рішення, представник відповідача (1) зазначила, що жодними документальними доказами, які є наявними у матеріалах справи не підтверджуються обставини відносно того, що Будинок є багатоквартирним. Вказане, в свою чергу виключає необхідність передання прибудинкової території навколо будинку усім співвласникам такого об`єкту нерухомості. Відповідач (3) надав аналогічні за своїм змістом заперечення із представником органу місцевого самоврядування. Належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач (2) в судове засідання не з`явилася, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує в повному обсязі, так як вважає, що відведена їй та відповідачу (3) земельна ділянка виділена у власність на законних підставах. Третя особа в судове засідання не з`явилася, пояснень по суті позовних вимог не надала. На підставі ухвали суду від 29 жовтня 2019 року: залучено до розгляду справи в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , замінено третю особу, витребувано докази. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що на підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. За змістом п. «г» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. \~ \~ \~ \~Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування Рішення, скасування запису про право власності та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення права позивача та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). \~ \~ \~ \~2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: Земельна ділянка, яка передана у спільну сумісну власність відповідачу (2) та відповідачу (3). В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи. \~ \~ \~ \~Згідно з даними інвентарної справи 3594/314ф/9017 на [ADDRESS] . Ярослава Мудрого, 32 в м.Мукачево та даних Інформаційної довідки комунального підприємства «Мукачівське МБТІ та ЕО» (Т. 2 інвентарної справи, а.с. 73) вказане домоволодіння становить двохквартирний житловий будинок: квартира [ADDRESS] , з вбудованим [ADDRESS] . Так, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1675503, Т.2 інвентарної справи, а.с. 41). Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (договір купівлі-продажу квартири від 29.01.1999 року, Т.1 інвентарної справи, а.с. 88). В свою чергу, позивачу на праві приватної власності належить нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] приміщення 3 (а.с. 7). Рішенням Мукачівської міської ради 17 сесія 7-го скликання від 06 жовтня 2016 року №346 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» встановлено: відділу у Мукачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічні документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок з метою передачі їх у власність громадян на землях міста Мукачева та передати у власність земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд згідно додатку 1 (п. 1 Рішення, а.с. 15). З додатку 1 до Рішення вбачається, що для будівництва та обслуговування житлових будинків у спільну сумісну власність передано земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0412 га - [PERSON] , [PERSON] , кадастровий номер: 2110400000:01:001:1203. \~ \~ \~ \~ На підставі вказаного Рішення за [PERSON] , [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку, площею 0,0412 га, кадастровий номер: 2110400000:01:001:1203 за адресою: [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з приписами статті 116 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час прийняття Рішення) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. За змістом частини першої статті 374\~Цивільного кодексу\~України та статті 80\~Земельного кодексу\~України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. У частині першій статті 122\~Земельного кодексу\~України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно зі статтею 81\~Земельного кодексу\~України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 121 Кодексу передбачено, що громадяни України мають право на безкоштовну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Згідно із статтею 86 Кодексу земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Отже, кожен із співвласників будинку, у разі його поділу на окремі домоволодіння, із присвоєнням їх окремих поштових адрес, має право звернутися до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки, з заявою про передачу у власність частини земельної ділянки, яка перебуває в його фактичному користуванні, в межах норм безоплатної приватизації, визначених статтею 121 Кодексу. Чинною редакцією ст. 120 Кодексу передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»). У контексті\~вищевказаних приписів\~законодавства,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~(постанова\~від 22\~серпня 2018\~року у\~справі №539/3192/16-ц)\~зазначила,\~що після набуття права власності або права користування нерухомим майном до нового власника переходить право власності або користування земельною ділянкою на якій вони розташовані, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України). Отже, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду, розташовані на цій ділянці, і не залежить від волевиявлення третіх осіб. Як свідчать дані Рішення (а.с. 8), спірна Земельна ділянка була надана відповідачам (2) та (3) на підставі ст. 118 Земельного кодексу України,. Вказаною статтею безпосередньо регламентована процедура надання у власність земельних ділянок, яка повинна бути додержана при відчужені земель державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам. За результатами судового розгляду справи не встановлено жодних порушень відповідачем (1) норм ст. 118 Земельного кодексу, а також інших положень названого Кодексу, чи інших актів цивільного законодавства, внаслідок прийняття спірного Рішення. Так, Мукачівська міська рада, у межах своїх дискреційних повноважень, передбачених ст. 12 Земельного кодексу наділена правом на розпорядження землями територіальної громади м. Мукачева, зокрема і щодо передачі земельних ділянок з комунальної власності у власність фізичним особам. Позивач просить визнати незаконним та скасувати Рішення Мукачівської міської ради з тих підстав, що будинок [ADDRESS] є багатоквартирним. Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивач, суд зазначає наступне. Особливості здійснення права власності на багатоквартирний будинок визначаються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (надалі - Закон). Відповідно до п. 1 частини 1 статті 1 Закону багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Із змісту вказаної норми Закону вбачаються чіткі ознаки багатоквартирного будинку наявність трьох і більше квартир. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку (частина 2 статті 4 Закону). Згідно з частиною другою статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до частини другої статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тобто, власники нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна, в тому числі земельної ділянки, у випадку, якщо таке нежитлове приміщення розташоване у багатоквартирному будинку. У межах судового розгляду даної справи позивачем не доведено обставин відносно того, що житловий будинок [ADDRESS] має статус багатоквартирного. За результатами судового розгляду справи не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок передання відповідачам (2), (3), як співвласникам двоквартирного житлового будинку Земельної ділянки. Подані позивачем та її представником документи (Акт обстеження від 10.12.2015, генеральний план (схема) земельної ділянки [ADDRESS] ) не спростовують вищевказаного висновку суду та не підтверджують чи спростовують обставин, які входять у предмет доказування при вирішені даної справи, оскільки позбавлені жодного доказового змісту те не є достовірними та достатніми (ст. ст. 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України). Вирішуючи дану справу суд зазначає, що за змістом ст.ст. 2 та 44 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб,\~інтересів держави,\~а суд\~та учасники судового\~процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Таким чином, позивачем не доведено обставин щодо незаконності прийнятого Мукачівською міською радою Рішення відносно надання відповідачам (2), (3) Земельної ділянки у власність, наслідком чого є відмова [PERSON] у задоволенні поданого нею позову. Статтею 153\~Земельного кодексу\~України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення вимог закону при набутті у власність спірної земельної ділянки відповідачами (2), (3), а тому відсутніми є правові підстави для задоволення вимог позову та позбавлення відповідачів права власності на земельні ділянки, які на підставі оспорюваного за предметом позову рішення органу місцевого самоврядування були надані їм у власність. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed