Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 192100грн. Позовні вимоги обґрунтовувала позивач тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 40013 від 22 січня 2008 року між кредитною спілкою «Придунав`я» (далі: Спілка) та відповідачем, остання отримала кредит у розмірі 4000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 60 відсотків річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом строком на 12 місяців до 22 січня 2009 року. Між Спілкою та [PERSON] 13 червня 2019 року було укладено договір відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, Спілка відступила [PERSON] право вимоги від відповідача грошових коштів. Відповідно до договору відступлення прав вимоги від 13 червня 2019 року [PERSON] набула права грошової вимоги до відповідача, яка складає в зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 13 червня 2019 року - 665479грн. 31коп., яка складається із 665479грн. 31коп. заборгованості по процентам, але позивач просить стягнути з відповідача 192100грн. заборгованості по процентам по кредиту. Представник позивача просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Ухвалою суду від 16 липня 2019 року справу призначено к розгляду у спрощеному позовному провадженні відповідно до ст.274 ЦПК України. Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи та відзив на позов від відповідача судом у встановлений строк не отримано. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи,суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні із досліджених доказів встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № 40013 від 22 січня 2008 року між кредитною спілкою «Придунав`я» (далі: Спілка) та відповідачем, остання отримала кредит у розмірі 4000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 60 відсотків річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом строком на 12 місяців до 22 січня 2009 року. Між Спілкою та [PERSON] 13 червня 2019 року було укладено договір відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, Спілка відступила [PERSON] право вимоги від відповідача грошових коштів. Відповідно до договору відступлення прав вимоги від 13 червня 2019 року [PERSON] набула права грошової вимоги до відповідача, яка складає в зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 13 червня 2019 року - 665479грн. 31коп., яка складається із 665479грн. 31коп. заборгованості по процентам, але позивач просить стягнути з відповідача 192100грн. заборгованості по процентам по кредиту. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК). Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст.599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню). Заміна первісного кредитора відбулося відповідно до вимог ст.ст.512-519 ЦК України, а тому відповідач повинен повернути борг новому кредитору - [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами кредитного договору № 40013 від 22 січня 2008 року між кредитною спілкою «Придунав`я» (далі: Спілка) та відповідачем, остання отримала кредит у розмірі 4000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 60 відсотків річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом строком на 12 місяців до 22 січня 2009 року. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 22 січня 2009 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково: стягненню підлягають відсотки за період дії договору позики - з 22 січня 2008 року по 22 січня 2009 року, тобто за рік. Ця сума складає 2400грн. (4000х60 відсотків). Згідно до розрахунку позивача, відповідач сплатив відсотки в сумі 34377грн. 69коп. (а.с.12), тому заборгованості по відсоткам відповідач перед позивачем не має. Навпаки, мається переплата по сплаті відсотків, але вимог щодо її стягнення або зарахування в рахунок інших платежів від відповідача не надійшло. Також згідно до розрахунку позивача (а.с.11), відповідач має заборгованість за сумою кредиту - 3610грн. (4000-390), але вимог щодо стягнення цієї суми позивач не пред`являв, тому суд розглядає позов в межах позовних вимог. Таким чином, відповідач не має заборгованості перед позивачем по процентам за користування грошовими коштами, а тому суд доходить до висновку, що вимоги позивача не обґрунтовані на нормах закону і не можуть бути задоволені на підставі вищезазначених норм. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надала суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України щодо наявності у відповідача заборгованості. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України, та встановлює, що у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору, то судові витрати підлягають зарахуванню на рахунок держави.

Outcome: dismissed