Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Валуйська сільська рада Станично-Луганського району Луганської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS]. Вказувала, що у вищезазначеному будинку зареєстрований [PERSON], який у ньому ніколи не проживав, його речі та майно там відсутні. Розрахункові книжки за сплату комунальних послуг заведені на її ім'я, сплачує рахунки по них тільки вона. На момент звернення до суду, місце перебування відповідача їй невідоме. У зв'язку з наведеним, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. Позивач до суду з'явилася, у наданій заяві просила розглянути справу у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Повістки відповідачу двічі надсилалися за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем їх реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Представник третьої особи до суду не прибув, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Із договору купівлі-продажу від 02 серпня 1988 року вбачається, що [PERSON] придбала житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 4-5), а у 1993 році побудувала новий житловий будинок та здала його в експлуатацію за вказаною адресою, якому присвоєно нову поштову адресу - [NUMBER] (а.с. 5 зворот, 6, 7). Відповідно до довідки № 212 від 11 квітня 2017 року, виданої виконкомом Валуйської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, з 30 березня 1990 року по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] Згідно Акту від 04 квітня 2017 року, виданого депутатом Валуйської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області [PERSON], зареєстрований [ADDRESS] з 30 березня 1990 року - там ніколи не проживав, майна та особистих речей його там немає. Проживає у м. Москві Російської Федерації. Таким чином встановлено, що відповідач зареєстрований, однак не проживає [ADDRESS] без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є членами сім'ї власника будинку. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК Українивласник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування житловим приміщенням, не вчинив. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. Водночас, в іншій частині, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд приймає до уваги норми діючого законодавства, а саме ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно положень якої - зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS]. У силу вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial