Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], у якому просила суд дозволити їй виготовити проїзний документ для виїзду за кордон її сина [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття, без згоди батька [PERSON]; надати їй дозвіл на виїзд за кордон сина [PERSON] без згоди його батька [PERSON]. Позивач не з'явилася на судовий розгляд справи, подала до суду письмову заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутності. Позов підтримала. Відповідач в судовому засіданні визнав ті обставини, що близько п'яти років проживав із позивачкою у цивільному шлюбі, в якому народили сина [PERSON], [INFO]. Вже понад шість років вони не проживають разом і зв'язку не підтримують. Відповідач заявив, що між ним і позивачкою після розпаду шлюбу склалися та тривають неприязні відносини і він підтвердив у суді, що з цієї причини на прохання позивачки добровільно не надав згоди на оформлення документів на виїзд дитини за кордон і його згоди на виїзд. Однак заявив суду, що тепер він не заперечує проти того, щоб його сину було виготовлено проїзний документ дитини та щоб його син виїжджав за кордон, однак за тієї умови, що позивачка буде надавати йому можливість спілкуватися із сином. Тому з вказаною ним умовою не заперечив проти задоволення вимог позову. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши подані на підтвердження повідомлених обставин докази, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними матір'ю та батьком [PERSON], [INFO]. Батьки дитини припинили шлюбні відносини та проживання однією сім'єю, і не проживають разом вже протягом шести років, зв'язку не підтримують. Дитина проживає разом із матір'ю, перебуває на її утриманні та вихованні. Позивачка має можливість тимчасово виїжджати разом із сином за кордон до своїх родичів для відпочинку і оздоровлення. Проте, батько дитини - відповідач [PERSON] - відмовив позивачці у письмовому нотаріальному оформленні згоди на виїзд дитини за кордон без супроводу батька, на виготовлення проїзного документу дитини. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені фактичні обставини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі-Закону). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд зобов'язаний розглядати справу саме в межах позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд вважає, що тимчасові поїздки дитини за межі України до родичів з метою відпочинку та оздоровлення відповідатимуть інтересам дитини, сприятимуть її фізичному, духовному розвитку, підготовці її до самостійного життя. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Разом із тим, статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до статті 2 Закону, документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є в тому числі проїзний документ дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Проїзний документ на дитину оформляється на термін три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини та доводи відповідача суд дійшов висновку, що будь-яких обґрунтованих заперечень проти тимчасових поїздок сина за межі України на відпочинок та оздоровлення відповідач не навів. Тому суд вбачає законні підстави для надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та на виїзд дитини за межі України за відсутності згоди батька. Разом із тим, розглянувши вимогу позову щодо виготовлення проїзного документу дитини терміном до досягнення нею 18-річного віку, суд вважає, що задоволення такої вимоги може в подальшому зумовити обмеження передбачених сімейним законодавством прав батька щодо дитини. Тому у цій частині (визначення терміну дії проїзного документу дитини до досягнення нею 18-річного віку) позов задоволенню не підлягає. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів, суд прийшов до переконання, що вимоги позову є в основному обгрунтованими та такі слід задовольнити частково з вищенаведених міркувань.

Outcome: partial