Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 951663, виданого 29.10.2010 року, на підставі розпорядження Братської РДА від 16.12.2009 року № 500-р, позивач є власником земельної ділянки загальною площею 8,9679 га, кадастровий номер 4821484300:03:000:0222, що розташована на території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 14 березня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди названої земельної ділянки, за умовами якого, вона передала в оренду [PERSON] належну їй земельну ділянку, строком на 49 років, а останній зобов`язувався сплачувати їй орендну плату в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2644,3 грн. не пізніше 31 грудня кожного року. Обчислення орендної плати повинно було здійснюватися з урахуванням індексації. Даний договір було зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському районі 08.05.2012 року за реєстраційним номером 482141204003130 . Посилаючись на те, що орендар систематично порушує умови договору, а саме, з 2016 по 2019 роки оренду плату за користування землею не проводив, на звернення телефоном не реагує, позивач просив вказаний договір оренди землі розірвати. Під час судового засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позивач зазначила, що у 2012 році, після укладення договору вона звернулася до орендаря з проханням отримати орендну плату наперед. [PERSON] надав їй 20 000 грн. які вона вважала платою за землю за 3 роки. З 2016 року вона орендну плату не отримує, відповідач на зв`язок не виходить, на її смс також не реагує. Розписку, надану відповідачем до матеріалів справи вона не писала особисто, а при укладання договору на прохання відповідача підписувала багато документів, можливо серед них вона і підписала дану розписку, проте, ніяких коштів у сумі 200 000 грн. від відповідача вона не отримувала. Вказує на те, що відповідачем було дописано у розписці «0» і таким чином отримана сума стала 200000 замість 20000 грн. яку вона дійсно отримувала. Представник позивача на підтвердження позовних вимог зазначила, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів сплати орендної плати за останні три роки, тому враховуючи систематичне невиконання умов договору в частині несплати орендної плати позовні вимоги слід задовольнити та розірвати договір оренди. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, суду показав, що позивач при укладанні договору отримала орендну плату за весь період договору оренди, який укладено терміном 49 років у сумі 200 000 грн. про що написала розписку. Орендарем здійснюється оплата податку з доходів фізичних осіб та земельного податку, що є підтвердженням виконання орендарем умов договору, тому вважає, що задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В той же час, відповідно до ст. 651 ЦК України допускається розірвання договору, яке може бути проведено лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно з частиною 2 названої статі, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. При цьому, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Зазначене у повній мірі стосується і договорів оренди земельних ділянок. За змістом ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон). Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно зі статтями 13, 16 Закону (в редакції на час укладення договору оренди) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору і вимог земельного законодавства. За ст. 15 Закону, істотною умовою договору оренди землі є орендна плата із зазначенням орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Орендною платою за землю, відповідно до ст. 21 Закону, - визнається платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. Зокрема, договір може бути розірваний судом у разі систематичної несплати орендарем орендної плати орендодавцю. Таким чином, законодавство передбачає як необхідну умову для розірвання договору оренди землі - систематичне невиконання умов договору, в тому числі і несплату орендної плати. При цьому, законодавець не забороняє виплату орендної плати наперед, за розміром, визначеним договором оренди. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 951663 від 29.10.2010 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 8,9679 га, що розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6). 14 березня 2012 року вона уклала з [PERSON] договір оренди належної їй земельної ділянки, який зареєстровано 8 травня 2012 року у відділі Держкомзему у Братському районі за реєстраційним номером 482141204001130 (а.с. - 7) За умовами договору, орендар набув право оренди за призначенням (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), строком на 49 років, та зобов`язався щорічно в строк до 31 грудня поточного року сплачувати орендну плату в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки ділянки, розмір якої, на момент укладення договору, становила 2644,3 гривень на рік, з можливістю проведення індексації (а.с. - 7). На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором в частині виплати орендної плати, представником відповідача надано до суду копію розписки (оригінал якої було оглянуто під час судового засідання), відповідно до змісту якої позивач в заставу свого земельного паю отримала в борг кошти від орендаря [PERSON] загальною сумою 200 000 грн. та зобов`язалася віддати кошти на протязі трьох років. В разі неповернення коштів, отриманих в борг, зобов`язувалася передати вищевказану земельну ділянку орендареві (арк.с. 24). За аналогією права та, відповідно до ст. ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка є документом, який посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вона може бути складена як на доказ безпосередньо договору позики, так і на доказ будь-якого іншого боргового зобов`язання, підставою виникнення якого не є договір позики. Розписка або інший документ (акт приймання-передачі, рахунок-фактура на товари тощо), якщо вони знаходяться у особи, засвідчують лише факт отримання грошей або речей позичальником. І у разі відсутності в ній вказівки на дійсний характер правовідносин, які спонукали особу з її видачі, вони не можуть вільно трактуватися судом, тим більше, виступати підставою виникнення договору оренди, в тому числі і оренди землі. В наданій відповідачем розписці, датованій 08 травня 2012 року, будь-яких відомостей, які б давали можливість дійти певних висновків, щодо характеру правовідносин, які виникла між сторонами; предмету та ціни по ньому, інших істотних умов, необхідних для договорів даного виду. З неї неможливо дійти висновку про те, що відповідачем наперед сплачено належну суму за договором оренди, оскільки в ній зазначено, що кошти отримано саме в борг на три роки. [PERSON] не заперечує, в розписці саме її підпис, проте зазначає, що сам текст розписки вона власноруч не писала, вона отримала від орендаря лише 20 000 грн. в борг, але погоджується, що це було в рахунок використання земельної ділянки за три роки, про що було домовлено з орендарем. Що ж стосується сплати орендної плати саме за договором оренди з вказаною датою, то відповідач не надав будь якого належного та допустимого доказу що вона була вчинена, хоча за процесуальним законом, то є його обов`язком. Зі змісту вказаної розписки не вбачається, що земельна ділянка передається на 49 років, а також не зазначено, що вказана сума є оплатою орендної плати за весь період-49 років, та не зазначено суми орендної плити за кожний рік дії договору з урахуванням індексації, передбаченої умовами договору. Належними доказами сплати коштів за оренду є також: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами, квитанції грошових переказів, тощо. Вказаних документів відповідачем не надано. Довідка-розрахунок, яка надана представником відповідача (арк.с. 45) на підтвердження своїх заперечень, не може бути належним доказом виплати орендної плати, так як вона підписана лише орендарем. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач сплачував податок з доходів фізичних осіб, проте, це також не може бути належним доказом виплати орендної плати, оскільки свідчить лише за сплату відповідного податку. Натомість, з наданих відповідачем копій квитанції вбачається, що платником земельного податку є саме позивач, [PERSON] (а.с.44). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних доказів сплати ним орендної плати понад два роки, що є підставою для розірвання договору оренди, а позовні вимоги слід задовільнити. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved