Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики в сумі 19500,00 грн. Вказала, що 12.06.2008 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала [PERSON], а останній отримав суму позики у розмірі - 16000,00 гривень, які зобов'язався повернути в строк до 12.08.2008 року. Однак, взяті на себе зобов'язання щодо повернення грошових коштів відповідач не виконав. Зазначила, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу згідно розписки від 12.06.2008 року у розмірі 15000 гривень, а також судові витрати. Однак, станом на 17.11.2017 року відповідач погасив заборгованість частково. При цьому, залишок несплаченої суми складає 6500 грн. Просить на підставі ст. 625 ЦК України зобовязати відповідача сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення повернення боргу та 3% річних, тобто 19500 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити та подав заяву, згідно з якої просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 квітня 2010 року позовну заяву [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на її користь суму боргу згідно розписки від 12.06.2008 року у розмірі 15000 гривень, а також понесені нею витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. та державне мито в розмірі 150 гривень. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторони не оспорюють факт часткового виконання рішення, а саме, що відповідач сплатив позивачу 8500 грн., залишок заборгованості становить 6500 грн. Таким чином, щодо зазначеного залишку боргу у сумі 6500 грн. є прийняте рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 квітня 2010 року, яке набуло законної сили та не може бути предметом розгляду у даному судовому засіданні. Поряд з цим, позивач вказавши про необхідність стягнення з відповідача на свою користь суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення повернення боргу та 3% річних у сумі 19500 грн. не зазначила ні у самому позові, ні під час судового розгляду якими саме належними та допустимими доказами підтверджуються її вимоги (не додано розрахунку заборгованості, згідно з якого відбувалося нарахування інфляційних збитків та\~3% річних від простроченої суми боргу, та за який період часу відбулося таке нарахування). У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положення ст. 81 ЦПК України передбачає обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та надати суду належні та допустимі докази, що позивачем зроблено не було. Зважаючи на те, що позивачем\~не представлено суду жодних доказів щодо обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до п.2 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed