Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину, стягнення коштів в сумі 2 000,00 доларів США. В обґрунтування вимог зазначила, що 07.10.2013 вона уклала із [PERSON] попередній договір купівлі-продажу двох двокімнатних квартир загальною площею 134 м.кв. у будинку, який буде збудовано за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ливарна, буд. 2. В момент укладення договору передала відповідачу 2 000,00 доларів США, що підтверджено договором та підписами в ньому. Договір було укладено у простій письмовій формі, не посвідчено нотаріально. Основний договір купівлі-продажу укладено не було. На неодноразові її звернення до відповідача із вимогами повернути гроші, вони не були повернуті. Посилається на норми ч. 1 ст. 635 ЦК України, згідно із якою попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину - зміненим судом не вимагається. Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач просить суд, застосувавши наслідки нікчемного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, стягнути із відповідача кошти передані за договором у гривневому еквіваленті за курсом, установленим НБУ на день ухвалення рішення, посилаючись на розяснення, викладені у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі». Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав заперечення на позов в яких відзначив, що позивач стверджує, що 07.10.2013 уклала з [PERSON] попередній договір та передала останньому 2\~000,00 доларів США, що підтверджується підписами у договорі. Проте, відповідач такий договір не укладав, не підписував, не отримував коштів від позивача. Відповідач не заперечує того, що вів переговори із [PERSON] про продаж квартир у житловому комплексі по вул. Ливарній, 2 у м. Дніпропетровську. Проте між ними були лише переговори щодо купівлі квартири, але договір укладено не було. Вважає, що договір підроблено, а позивач не надала у порядку ст. 60 ЦПК України жодних інших доказів на підтвердження передачі коштів відповідачу. Зазначає, що [PERSON] не заперечує проти проведення почеркознавчої експертизи щодо неналежності йому підпису у договорі, але лише за рахунок коштів позивача. Договір не був посвідчений нотаріально у відповідності до вимог ч 1. cm. 635 ЦК України. Стаття 657 ЦК України вимагає, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Тому попередній договір також слід було посвідчувати нотаріально. Отже позивач, посилаючись на нікчемний правочин просить повернути кошти, яку відповідач не отримував. Звертає увагу, що позиція позивача виходить зі сплати завдатку за попереднім договором. Сплата завдатку є доказом укладення основного договору. Отже завдаток може забезпечувати лише виконання укладеного договору, а не його безпосереднє укладання. Попередній договір купівлі-продажу квартир зі слів позивача оформлений у простій письмовій формі, тому в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є укладеним, тому і не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши в судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Між [PERSON] та [PERSON] 07.10.2013 укладено попередній договір купівлі-продажу двох квартир на 11-му поверсі загальною площею 134 м.кв. у будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ливарна, буд. 2 (а.с. 6). Копія даного договору долучена позивачем до матеріалів справи, оригінал був предявлений суду для огляду. В договорі визначено, що нижчепідписані сторони: [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO] (паспорт серії АЕ № 017954, виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл. 16.10.1995) та [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO] (паспорт серії АМ № 845867 від 28.05.2002), уклали цей договір про те, що сторони зобовязуються до 2013 року укласти договір купівлі-продажу двох двокімнатних квартир, що знаходиться на 11-му поверсі, житлового будинку № 2 по вул. Ливарній в м. Дніпропетровську, Дніпропетровській області, загальною площею 134 кв.м. У договорі вказано, що квартири будуть належите [PERSON] на підставі Свідоцтва про права власності на житло, яке він має отримати у визначеному законом порядку до терміну, визначеному у п. 1 цього договору (до 2013 року). У пункті п. 3 договору обумовлено, що [PERSON]АП. попередньо оплатила частку вартості квартири в сумі 2\~000,00 доларів США, а [PERSON] прийняв вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу квартири. Передача грошей була проведена до підписання цього договору, про що сторони - [PERSON] та [PERSON] підтверджують своїми підписами на цьому договорі. Договір містить підписи сторін із зазначенням їх прізвищ та ініціалів. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що до укладення договору вона вела телефонні переговори із [PERSON] як із забудовником з метою придбання двох квартир у будинку, що будується у м. Дніпропетровську по вул. Ливарній, 2. 07.10.2013 вона прибула до офісу [PERSON] по вул. Комсомольській. Жінка, яка відчинила їй двері, скопіювала її паспорт. Вона ознайомлювалася із текстом договорів, які укладали інші клієнти. Договори були укладені у простій письмовій формі. Потім у приміщення зайшов [PERSON], якому вона особисто передала гроші в сумі 2000,00 доларів США та вони підписали договір. При цьому [PERSON] повідомив, що будинок наразі ще не введений в експлуатацію, а буде введений через півроку. 11-й поверх, на якому вона мала намір придбати квартири вже був збудований. Договір був укладений у простій письмовій формі. [PERSON] її запевнив, що нотаріально договір посвідчувати не варто, оскільки зобовязання будуть виконані. Тому вона вважала, що даний договір є гарантією повернення завдатку. Пізніше вона дізналася, що є проблеми із оформленням права на землею під цим будинком, попросила [PERSON] ознайомитися із документами на землю. Але він перестав відповідати на телефонні дзвінки. В офісі [PERSON] вона дізналася, що квартирам, які вона мала намір придбати, присвоєні номера 52 та 53. [PERSON] речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що квартира № 52 вже була продана іншій особі. Вона зателефонувала [PERSON] та попросила його повернути кошти, на що він погодився, зазначивши, що поверне гроші, коли продасть квартиру № 53. Через місяці три він повідомив, що квартиру ще не продав. Так само з [PERSON] речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що квартира № 53 також вже продана іншій особі. Вона зателефонувала [PERSON] та знову попросила його повернути кошти, на що він відмовився їх повертати, перестав відповідати на дзвінки. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, переданих за договором від 07.10.2013, суд виходить з наступного. Згідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязанням може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязанням і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договір купівлі-продажу квартир, які б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, та договір, згідно якого відповідачем отримано аванс від позивача є нікчемним, відповідачем визнано отримання від позивача грошових коштів в іноземній валюті, то сторони підлягають поверненню в попередній стан, а тому сплачені кошти в розмірі 2\~000,00 доларів США в якості авансу підлягають стягненню з відповідача, з урахуванням положень статей 524, 533 ЦК України, в грошовому еквіваленті в національній валюті, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 січня 2017 року (27,1868 грн. за 1 долар США) становить 54 373,60 грн. В судовому засіданні представник відповідача не заявляв клопотання про проведення почеркознавчої експертизи підпису, виконаного від імені [PERSON] Зазначив, що експертизу [PERSON] не згоден проводити за власний рахунок, а лише за рахунок позивача. Позивач та його представник також не заявляли клопотання про проведення експертизи, не погодилися її оплачувати, оскільки позивач заявила, що саме [PERSON] підписував даний договір і вона впевнена в тому, що це його підпис, про що дала показання як свідок. Суд зазначає, що витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК). Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, з урахуванням того, що відповідачем не надано доказів на обґрунтування своїх доводів щодо не справжності підпису [PERSON], не заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи у порядку встановленому ст. 86 ЦПК України, суд, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України та того, що позивачем при зверненні з позовом сплачено судовий збір в розмірі 551,21 грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню дана сума судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: approved