Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Митяївської сільської ради Сакського району АР Крим про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] після смерті матері позивача - [PERSON], відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок має статус переселенського. Позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, , нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Посилаючись на відсутність правовстановлюючого документу на ім'я спадкодавця. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати право власності за вказаний жилий будинок. У судове засідання позивач не з'явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надіслав суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності. (а.с.76). На підставі положень ч. 2 ст. 197 та ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюються та рішення суду ухвалюється при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] - матір позивача (а.с.15-19,21). 29 вересня 2012 року виконавчим комітетом Митяївської сільської ради Сакського району був посвідчений заповіт [PERSON], яким вона усе майно, належне їй на момент смерті, заповідала [PERSON] - позивачу у справі (а.с.69). Постановою від 27 вересня 2013 року державний нотаріус Сакської районної державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірній будинок. Відмова нотаріуса, серед іншого, мотивована відсутністю правовстановлювальних документів про належність спірного будинку спадкодавцеві (а.с.9) Згідно зі Інструкцією «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31 січня 1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056 та діючих на час виникнення правовідносин, реєстрації підлягали лише будинки, розташовані в містах та селищах міського типу і виникнення права власності на будинки у сільській місцевості не було пов'язано з видачею правовстановлюючого документу та його реєстрацію в бюро технічної інвентаризації. Відповідно до вимог постанови Ради Міністрів СРСР «Про пільги з переселення» від 31 травня 1973 року №364 та пункту 7 постанови Ради Міністрів УРСР «Про пільги з переселення» від 30 серпня 1973 року №400 - житлові будинки з підсобними будівлями, які передано переселенцям, переходять до їх власності після погашення ними своєї частки кредиту. «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій, виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів» затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №115 (яка була дійсна на той час) передбачала, що право власності на житловий будинок підтверджується записом в погосподарчій книзі. За таких обставин, спадкодавець [PERSON] був власником жилого будинку під номером [ADDRESS], що підтверджується довідкою радгоспу «Дружба» Сакського району АР Крим №132 від 05 червня 1984 року про повну сплату спадкодавцем кредиту за будинок, записом в погосподарчій книзі № 8 арк. №19-20 за 2011-2015 роки (а.с.12,22,80) Згідно технічного паспорта станом на 29 серпня 2013 року спірний житловий будинок має загальну площу 52,5 кв. метрів, житлову площу 36,6 кв. метрів. Таким чином, з наявних у справі доказів вбачається, що [PERSON] за своє життя володіла та користувалася спірними житловим будинком, її право на будинок за її життя ніким не оспорювалося і визнавалося органом місцевого самоврядування - сільською радою Сакського району АР Крим. Але за життя спадкодавець не встиг отримати державний акт та реалізувати своє право на належну реєстрацію в органах БТІ належного йому нерухомого майна. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 1223, ч.1 ст. 1268, ч. 3 ст. 1272, ст.1261, Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у ст.ст. 1235, 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В першу чергу право на спадкування по закону мають діти спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Не виконання за життя спадкодавцем вимог щодо реєстрації його права власності на спірне нерухоме майно, не може бути підставою для не визнання його права власності на спадкові житловий будинок та земельну ділянку. За таких обставин, враховуючі, що позивач є спадкоємцем померлого і немає іншої можливості реалізувати право на спадкування, позов підлягає задоволенню. Задовольняючі позовні вимоги, суд виходить також з наступного. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відсутність реєстрації свідоцтва про право на нерухоме майно в органах БТІ та оригіналу державного акту не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, право власності позивача набуте правомірно на підставах, що встановлені законом. Реалізувати своє право на спадщину у позасудовому порядку позивач не має можливості. Враховуючі наведене, на підставі статей 1223, 1268, 1261 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved