Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно вона є власником будинку в [ADDRESS] . На даний час у її будинку зареєстрована і проживає вона та її чоловік [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Демидівської селищної ради про склад сім`ї № 428 від 03.08.2021 року. Крім цього, в її будинку зареєстрований колишній співмешканець її доньки [PERSON] громадянин [PERSON] , [INFO] , який з травня 2020 року в будинку не проживає, його особистих речей в будинку не має, спільного господарства не веде, житловим будинком не користується, обов`язків по утриманню та проведенню ремонту будинку не виконує, участі у сплаті комунальних послуг не приймає. Всі обов`язки по утриманню будинку виконує вона, як власник житла та її чоловік. Де зараз фактично проживає колишній цивільний чоловік її доньки [PERSON] їй не відомо. На даний час вона є пенсіонеркою та ніде не працює, а вартість комунальних послуг останнім часом значно зросла. Їхньої з чоловіком мінімальної пенсії не достатньо для оплати комунальних послуг та матеріального забезпечення життя, тому у відповідності до закону вона має право на оформлення субсидії. Однак наявність зареєстрованих осіб але таких, що фактично не проживають є перешкодою для оформлення субсидії. Позивачка [PERSON] повністю підтримала свій позов з підстав викладених в ньому. Додатково пояснила, що відповідач з її донькою майже не спілкується, до своїх дітей не приїжджає. Де він проживає сьогодні їй не відомо. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Махацький Ю.М. повністю підтримав позов та суду пояснив, що відповідач давно не проживає в будинку, участі в його утриманні не приймає. Відповідно до Закону він втратив право на користування жилим приміщенням, лише зареєстрований в ньому, що створює незручності позивачці. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені 22.10.2021 року та 09.11.2021 року не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України /а.с.30,32/. Відповідач повідомлявся таким чином, оскільки попередньо на адресу місця реєстрації відповідача було направлено судову повістку про виклик в судове засідання на 06.10.2021 року. Однак на адресу суду конверт з судовою повісткою повернувся без вручення її відповідачу і з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» /а.с.26/. Причини неявки в судові засідання відповідач [PERSON] не повідомив, клопотань про проведення судового розгляду справи без його участі, відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи те, що відповідач у судове засідання не з`явився та в силу того, що судовий розгляд здійснюється упродовж розумного строку та за наявної згоди позивачки, суд дійшов до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. В ході розгляду справи сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань до суду по суті спору не подавали. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок який знаходиться в [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2008 року(а.с.13). При цьому, з довідки про склад сім`ї №428 від 03.08.2021 року, виданої Демидівською селищною радою, вбачається, що [PERSON] зареєстрований у житловому будинку [PERSON] (а.с.8). Факт не проживання відповідача [PERSON] в належному позивачу житловому будинку підтверджено актами обстеження будинковолодіння, складеними комісією при Демидівській селищній раді від 01.07.2021 року та 05.08.2021 року, з яких вбачається, що [PERSON] у житловому будинку [PERSON] не проживає з травня 2020 року (а.с.9-12). Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній житловій площі понад встановлені законом строки ( шість місяців), або вибула на інше постійне місце проживання. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири (будинку) право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Таким чином, оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, позов слід задовольнити, а відповідача [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останньою і документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 908 гривень. На підставі ст. ст. 16, 29, 334 ЦК України, ст. 72 ЖК України,

Outcome: approved