Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрована вона з дітьми та колишній член її сім`ї - відповідач, з яким на підставі рішення суду від 11 листопада 2010 року шлюб розірвано. Вказуючи, що відповідач фактично не проживає у будинку приблизно з 2010 року, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явилася, 14 листопада 2019 року подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, просила їх задовольнити, а справу розглядати за її відсутності (а.с. 39). Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду, 4 листопада 2019 року подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає, і просив справу розглядати без його участі (а.с. 35). Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду із позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилалася на положення статті 405 ЦК України та статей 71, 72 ЖК України РСР. Відповідно до частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд і незалежно від волі інших осіб. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами статті 150 ЖК УРСР та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.\- 7-9). Місце проживання відповідача зареєстроване за вказаною вище адресою (а.с. 12, 22). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 11 листопада 2010 року (а.с. 11). Відповідно до акту обстеження відповідач [PERSON] у належному позивачеві будинку фактично не проживає з 2010 року (а.с. 13). Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратив інтерес до житла, оскільки близько 9 років у ньому фактично не проживає. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності відповідача понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, а також враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, то суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом - будинком [ADDRESS] . При цьому, з урахуванням того, що відповідно до положень статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, покликання позивача на положення статей 71, 72 ЖК УРСР як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, суд до уваги не приймає у зв`язку з тим, що питання щодо права користування житлом у приватному житловому фонді регулюються Цивільним кодексом України, а зазначені статті ЖК УРСР регулюють це питання у випадку користування житлом в державному чи громадському житловому фонді. Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з вищенаведених положень процесуального закону та враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то судові витрати слід розподілити таким чином: повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, - 384 грн 20 коп.; стягнути з відповідача в користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, - 384 грн 20 коп. На підставі викладеного, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, статей 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved