Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку в житловій квартирі [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності. Згідно п. 12 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.01.2012 року, продавець [PERSON] зобов'язувалася повністю знятись з реєстраційного обліку з відчужуваної квартири із членами своєї сім'ї та виселитись до 15.02.2012 року; [PERSON] являється сином попереднього власника вищевказаної квартири і станом на 01.08.2014 року з реєстраційного обліку даної квартири не знявся. Після набуття позивачем права власності на квартиру, відповідач у цій квартирі фактично не проживав, а лише формально залишився зареєстрованим у даній квартирі. [PERSON] просить у судовому порядку визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] в підтримання позовних вимог посилалася на обставини, викладені в позовній заяві, уточнивши, що звертається до місцевого суду в тому числі виходячи із захисту права власності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку через розміщення оголошення у пресі; із заявою про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення до суду не звертався, - тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін у заочному провадженні проти чого не заперечила позивач. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у [ADDRESS] слід задовольнити виходячи з наступного: Судом установлено, що квартира [ADDRESS] документально і фактично перебуває у власності [PERSON]. Дане підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №34480764 від 13.06.2012 року, виданого Самбірським МБТІ на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.012 року. Із довідки про склад сім'ї №3834 від 01.07.2014, виданою комунальним підприємством Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» відомо, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими є: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У разі припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняється і право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. У судовому засіданні із представлених документів, пояснень позивача [PERSON] знайшло своє підтвердження, що відповідач [PERSON] фактично не проживає, а лише формально залишився зареєстрованим у квартирі в [ADDRESS], відтак, позов підставний і його слід задовольнити. Крім наведеного позивач уточнила, що звернулася до суду виходячи із захисту права власності. А згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного закону України позивач є суб'єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. При цьому суд звертає увагу також на те, що спірні правовідносини поширені на час дії вказаної вище норми Конституції України, а разом з тим - Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції...1950р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як власнику право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на об'єкт права власності житло - квартиру в [ADDRESS] (ст. 379 ЦК). А право власника квартири визначені ст. 382 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів.

Outcome: approved