Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування квартирою №25 в будинку №14 по вул. Г.Петрова в м. Мукачево (надалі Квартира). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Квартира належить на праві спільної власності позивачу, відповідачу та третім особам. Відповідач з січня 2016 року по теперішній час у вказаній Квартирі не проживає. Реєстрація відповідача у Квартирі порушує права позивача як власника майна щодо вільного користуватися ним та створює перешкоди\~ при оплаті комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаною Квартирою. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391 Цивільного кодексу України та ст. 72 Житлового кодексу України. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву не подав та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловив, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ Згідно з наявними у справі доказовими матеріалами справи (копії свідоцтва про право власності на житло від 29 жовтня 2014 року, довідки ТОВ «МРБТІ та ЕО» від 14.04.2016 року №13, а.с. 5, 12) Квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] ? частина та членам його сім»ї: [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина. Також відповідач зареєстрований у Квартирі, що підтверджується даними його паспорту, будинкової книги та листом Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради №01-40/7849 від 17.10.2018 року (а.с. 8-9, 10-11, 16). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична\~ особа\~ має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї\~ власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями частини першої ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною другою п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~ при розгляді\~ спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги,\~ що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України,\~ свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність\~ чи\~ відсутність прописки\~ самі\~ по собі не можуть бути підставою для визнання права користування\~ жилим\~ приміщенням\~ за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що вона разом із відповідачем та третіми особами є співвласниками Квартири, а відсутність відповідача по місцю реєстрації з січня 2016 року надає їй право для визнання відповідача таким, що втратив право користування ним. Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд виходить з того, що положеннями частин першої ст. 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07.02.2014\~ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний обєкт нерухомості перебуває у спільній частковій власності сторін, тому вони мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового непроживання відповідача у Квартирі не може стати підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним обєктом нерухомості, оскільки право спільної часткової власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні.\~ За наведених обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають. \~ \~ \~ \~Судові витрати по справі у сумі 704,80 грн. (а.с. 1) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed