Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради, третя особа: [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що 09.08.1979 року між позивачем та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що міськвідділом ЗАГС м. Черкаси видано свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу позивачка постійно проживала із [PERSON] , вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет, взаємно користувались правами та виконували обов`язки, як подружжя. За період спільного подружнього проживання позивачки із чоловіком [PERSON] , вони придбали предмети домашнього вжитку, меблі, посуд, спільно облаштовували житло, мали спільні грошові заощадження. Спільних дітей у них не було. До 15.09.1993 позивачка із [PERSON] спільно проживала у Молдові, але [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] . У вересні 1993 року позивачка із [PERSON] переїхала для постійного проживання у домоволодіння [ADDRESS] , що належало останньому у порядку спадкування після смерті батька - [PERSON] . [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] помер, не залишивши заповіту. Позивачка, як дружина [PERSON] , є єдиним його спадкоємцем першої черги, оскільки [PERSON] рідних дітей не мав, його батьки померли. Позивачка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном. Зокрема, вона продовжила користуватись коштами та майном, що належало їй та спадкодавцю на праві спільної сумісної власності подружжя, а також до 04.05.1995 (тобто протягом наступних 1 року 8 місяців) проживала у частині домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується актом опитування сусідів від 24.10.2017 та довідкою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний» від 21.11.2017 № 2543. У зв`язку із фактичним прийняттям спадщини після смерті [PERSON] позивачка до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Оскільки позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка [PERSON] , нотаріальною конторою спадкова справа не заводилась. Оскільки [PERSON] помер [INFO] і цього дня відкрилась спадщина, позивачка фактично прийняла спадщину, то до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, які чинні на момент їх виникнення, а саме - положення ЦК УРСР 1963 року. Вважає, що позивачка фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка - [PERSON] . Крім цього, до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла належна йому в порядку спадкування 3/8 частина домоволодіння [ADDRESS] , що належала спадкодавцю у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] батька - [PERSON] . Але, як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] на даний час зареєстровано за померлим [INFO] [PERSON] . Також згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.12.2001 на ім`я іншого спадкоємця - [PERSON] , чоловік позивачки - [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не отримував. Відповідно, [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті [PERSON] , у встановленому законом порядку, не зареєстрував за собою право власності на успадковану 3/8 частину домоволодіння [ADDRESS] . Просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме прийняття [PERSON] спадщини шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном після померлого [INFO] [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] на 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрованих на ім`я [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача за наявними доказами. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Заслухавши представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 09.08.1979 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] . До 15.09.1993 [PERSON] із [PERSON] спільно проживали у Молдові, але [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] . У вересні 1993 року [PERSON] та [PERSON] переїхали для постійного проживання у домоволодіння [ADDRESS] . Позивач [PERSON] постійно проживала із [PERSON] , вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет, взаємно користувались правами та виконували обов`язки, як подружжя. За період спільного подружнього проживання позивачки [PERSON] з чоловіком [PERSON] , вони придбали предмети домашнього вжитку, меблі, посуд, спільно облаштовували житло, мали спільні грошові заощадження. Спільних дітей у [PERSON] та [PERSON] не було. [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] помер. За своє життя [PERSON] не залишив заповіту. Згідно пункту 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України від 16.01.2003 правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки [PERSON] помер [INFO] і цього дня відкрилась спадщина, позивачка фактично прийняла спадщину, тому до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, які чинні на момент їх виникнення, а саме - положення ЦК УРСР 1963 року. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. [PERSON] , як дружина [PERSON] , є спадкоємцем першої черги. Відповідно до інформації Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] , [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] . Таким чином, [PERSON] є також спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , однак з відповідною заявою до нотаріальної контори не зверталася. У пунктах 1, 2 частини першої статті 549 ЦК УРСР зазначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки вона продовжувала користуватись коштами та майном, що належало їй та спадкодавцю на праві спільної сумісної власності подружжя, а також до 04.05.1995 (тобто протягом наступних 1 року 8 місяців) проживала у частині домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується актом опитування сусідів від 24.10.2017 та довідкою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Благовісний» від 21.11.2017 № 2543. У зв`язку із фактичним прийняттям спадщини після смерті [PERSON] позивачка до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Якщо спадкодавець помер до 01.01.2004 року , то спори щодо прийняття спадщини можуть полягати у встановленні факту прийняття спадщини або продовженні строку прийняття спадщини, якщо він пропущений з поважних причин. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004 року тощо. Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі викладеного суд вважає, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майно після [PERSON] , який помер [INFO] . В позовній заяві позивач зазначає, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла належна йому в порядку спадкування 3/8 частина домоволодіння [ADDRESS] , що належала спадкодавцю у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] батька - [PERSON] . Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] на даний час зареєстровано за померлим [INFO] [PERSON] . Також згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.12.2001 на ім`я іншого спадкоємця - [PERSON] , чоловік позивачки - [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не отримував. Відповідно, [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті [PERSON] , у встановленому законом порядку, не зареєстрував за собою право власності на успадковану 3/8 частину домоволодіння [ADDRESS] . Як вбачається з позовної заяви [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого [PERSON] , як син [PERSON] , був його спадкоємцем першої черги. Однак, після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги ще були його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 1971 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого належну йому Ѕ частину будинку, що знаходиться [ADDRESS] , заповідає своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] міг прийняти спадщину після смерті свого батька [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння майном в період з 12.10.1979 року до 12.04.1980 року. В той же час, як вбачається з позовної заяви, з 09.08.1979 року (реєстрація шлюбу з [PERSON] ) до [INFO] [PERSON] проживав у Молдові. Інших належних, достовірних та достатніх доказів прийняття [PERSON] спадщини після смерті його батька [PERSON] позивачем суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не може бути визнаний таким, що прийняв спадщину після смерті його батька [PERSON] . Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки вказані свідки є родичами позивача та зацікавленими особами. Положення ЦК УРСР не відносять позивача [PERSON] до числа спадкоємців [PERSON] за законом, за життя [PERSON] заповіт не складав, а тому підстави для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на 3/8 частин домоволодіння [ADDRESS] відсутні. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а саме встановлення факту, що має юридичне значення, а саме прийняття [PERSON] спадщини шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майно після [PERSON] , який помер [INFO] , в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed