Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила те, що вона та [PERSON] (третя особа) є співвласниками вказаної квартири. З 2018 року в сім`ї стали виникати сварки, які переростали у скандали та рукоприкладство зі сторони відповідача, що змусило позивачку розірвати шлюб з відповідачем. В подальшому відповідач продовжував систематично створювати неприйнятні умови спільного проживання в квартирі, а при черговій сварці відповідач вигнав з квартири позивачку. Після цього і на даний час позивачка змушена наймати для проживання інше житло, а її намагання вселитися в квартиру були безрезультатними, оскільки відповідач встановив додатковий замок у додаткових вхідних дверях, замінив замки на основних вхідних дверях, способом його випилювання, пошкодження металевих дверей та замку. За цими фактами позивачка зверталася до правоохоронних органів, однак вжиті профілактичні заходи не змінили поведінки відповідача, позивачка й надалі не має доступу до квартири, не може в ній проживати. За цих обставин, як зазначається в позовній заяві, відповідач постійно порушує правила співжиття, псує майно, перешкоджає позивачці в доступі до квартири, чим порушує її права власника та користувача цього житла, а відтак вказані дії стали підставою для позову про виселення відповідача з квартири. Позивач також просить суд стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати: 840,80 грн. судового збору за подання позову та 4000 грн. на професійну правничу допомогу адвоката. Ухвалою від 03.07.2020 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 07.08.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який судом був приєднаний до справи. У відзиві відповідач позов не визнав, вважаючи його безпідставним. У своїх запереченнях проти позову відповідач зазначив, що позивачка отримала дану квартири під час їх спільної роботи в Первухінському цукровому заводі, тобто відповідач вселився в квартиру і був зареєстрований за її адресою на законних підставах, як член сім`ї відповідального квартиронаймача. В подальшому квартира була приватизована позивачкою та їх спільним сином [PERSON] . Відповідач не приймав участі в приватизації квартири, оскільки раніше приватизував іншу квартиру, яку згодом продав, а виручені кошти в розмірі 3000 доларів США використав на потреби сім`ї та облаштування цієї квартири. Відповідач заперечив наведені в позові обставини та вказав на відсутність доказів вчинення насильства та інших неправомірних дій щодо позивачки. Відповідно з цим відповідач вказав, що проживаючи в квартирі він не порушував законодавства та правил співжиття, не псував майно та не чинив позивачці перешкоди в користуванні нею квартирою для проживання, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову і стягнути з позивачки судові витрати, які згідно наданого розрахунку склали 4000 грн. на професійну правничу допомогу адвоката. Ухвалою від 07.08.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті, а також за клопотанням позивача витребував докази у Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області, а саме завірені копії\~матеріалів справ щодо розгляду заяв [PERSON] , зареєстровані за № 899 від 01.04.2018, № 1275 від 08.04.2019, № 3846 від 16.09.2019, № 4066 від 29.09.2019, № 4148 від 05.10.2019, які були приєднані до справи. Заходи забезпечення доказів та позову судом не вживалися. В судових засіданнях під час розгляду справи по суті сторони та їх представники підтримали свої позиції щодо спору, надали суду пояснення по суті справи, пославшись на доводи своїх вимог та заперечень, що були викладені в письмових заявах по суті справи. Третя особа [PERSON] надав суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі в судових засіданнях, власну позицію щодо позову не висловив, пояснень суду по суті справи не надав. Суд, заслухавши сторони, їх представників та дослідивши матеріали справи, доходить таких висновків. Спірне жиле приміщення - квартира [ADDRESS] , загальною площею 71,1 кв.м., на праві спільної сумісної власності належить позивачці [PERSON] та повнолітньому синові сторін, третій особі у справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 10.12.1996 органом приватизації Первухінського цукрокомбінату. За адресою квартири зареєстровані сторони та третя особа [PERSON] , але останній в квартирі не проживає, постійно мешкає в м. Харкові, що встановлено з довідки Гутянської селищної ради Богодухівського району Харківської області № 499 від 08.05.2020 та із записів будинкової книги на квартиру. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.05.1998, який було розірвано заочним рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 28.08.2019 у справі № 613/437/19. Як слідує за змістом даного судового рішення, підставою для розірвання шлюбу за позовом [PERSON] стало те, що спільне життя з відповідачем не склалося, між сторонами існують непорозуміння на ґрунті побутових та життєвих стосунків, вони не ведуть спільне господарство та спільний сімейний бюджет. Судом встановлено, що також визнано сторонами, відповідач після розірвання шлюбу залишився проживати в цій квартирі, позивач через конфліктні ситуації з відповідачем не проживає в квартирі, наймає інше житло. За матеріалами справи судом з`ясовано, що відповідач вселився в квартиру на законних підставах, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, тобто набув право на проживання в ній як член сімї власника квартири. На час припинення сторонами сімейних відносин, відповідач не є ані власником квартири, ані її наймачем згідно з договором. Після припинення шлюбу сторони та третя особа не проживають однією сім`єю, угод щодо проживання відповідача в квартирі не укладали. Таким чином, наведені обставини справи дають суду підстави зробити висновок, що після припинення шлюбу та сімейних відносин між сторонами відповідач в спірній квартирі проживає в статусі колишнього члена сім`ї власника даного житла. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~317\~ ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами ст.ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Нормою\~ч.1\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК Української РСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також \~ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4\~ст. 156 ЖК\~Української РСР\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. \~ \~ \~ \~ \~ \~ До\~членів сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство (ч.\~2\~ст.\~64\~ ЖК\~Української РСР). Якщо особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР , перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР\~ ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 157 ЖК Української РСР\~членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР ). Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі\~статті 116 ЖК УРСР\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З досліджених у судовому засіданні матеріалів Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області за заявами позивачки на неправомірні дії відповідача, зареєстровані за № 899 від 01.04.2018, № 1275 від 08.04.2018, № 3846 від 16.09.2019, № 4066 від 29.09.2019, № 4148 від 05.10.2019, суд вбачає доведеним факт систематичного вчинення відповідачем дій, які оцінює як умисне та триваюче перешкоджання позивачці в проживанні в квартирі, пошкодження майна та порушення правил співжиття в квартирі, які роблять неможливим для позивачки проживання з відповідачем в одній квартирі. За матеріалами перевірки № 899 від 01.04.2018 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи по факту протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту про те, що 01.04.2018 відповідач в квартирі позивачки вчинив сварку, в ході якої висловлювався на її адресою нецензурною лайкою, на зауваження припинити ці дії не реагував, після чого вона викликала поліцію, факт цієї події відповідач підтвердив. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: рапортом старшого інспектора СРПП Богодухівського ВП від 01.04.2019, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.04.2018, поясненнями позивачки та відповідача від 01.04.2018; висновком по заяві [PERSON] , затвердженим 06.04.2018 начальником Богодухівського ВП. За матеріалами перевірки № 1275 від 08.04.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту того, що 03.04.2019 в квартирі позивачки відповідач вчинив сварку, в ході якої висловлювався на її адресою нецензурною лайкою, на зауваження припинити ці дії не реагував, факт цих подій відповідач підтвердив. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08.04.2019, поясненнями позивачки від 08.04.2019; рапортом ДОП Богодухівського ВП від 09.04.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 10.04.2019 начальником Богодухівського ВП. За матеріалами перевірки № 3846 від 16.09.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту перешкоджання позивачці відповідачем у проживанні в квартирі, який вчиняє сварки не впускає її до квартири, тому вона змушена проживати за іншою адресою та наймати житло. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: заявою позивачки до Богодухівського ВП від 13.09.2019; поясненнями відповідача від 17.09.2019; пояснення позивачки від 18.09.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 20.09.2019 начальником Богодухівського ВП. За матеріалами перевірки №4066 від 29.09.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту перешкоджання позивачці відповідачем у проживанні в квартирі, який самовільно, без згоди позивачки, змінив замок на вхідних дверях в квартирі, ключі від нового замка позивачки не надав, позивачки не змогла потрапити до квартири. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: рапортом помічника чергового Богодухівського ВП від 29.09.2019, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 29.09.2019, поясненнями позивачки та відповідача від 02.10.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 03.10.2019 начальником Богодухівського ВП. За матеріалами перевірки №4148 від 05.10.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту перешкоджання позивачці відповідачем у проживанні в квартирі, який 05.10.2019 пошкодив вхідні двері квартири та замок, відчинив двері за допомогою монтировки. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: рапортом помічника чергового Богодухівського ВП від 05.10.2019, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.10.2019, поясненнями позивача та відповідача від 05.10.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 16.10.2019 начальником Богодухівського ВП. Суд вважає, що зазначені дії відповідача в повній мірі охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, а наведені докази є достатніми та належними для переконання суду у наявності підстав для застосування у вирішенні спору цієї норми матеріального права. З огляду на зазначене, суд вважає необґрунтованим доводи відповідача про відсутність доказів для виселення його з квартири. Усупереч доводам відповідача, юридичний і фактичний склад указаних дій винної особи не вимагає обов`язкового притягнення такої особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності як виключної підстави для застосування ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Суд акцентує увагу, що відповідачем не надано доказів на спростування достовірності фактів, що викладені у матеріалах Богодухівського ВП та у зверненнях позивачки до поліції, які він частково визнав, у тому числі відносно того, що мали місце сварки з позивачкою та заміна ним без відома позивачки замків на вхідних дверях квартири та те, що позивачка з 2019 року проживає за іншою адресою та наймає житло. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка не проживає в даній квартирі з власної волі, а не в силу тих обставин, які перевірялися працівниками поліції за її заявами на неправомірні дії відповідача. Оцінивши вказані докази в їх сукупності, суд визнає, що неодноразові профілактичні заходи працівників поліції у відношенні відповідача не дали позитивних результатів і не вирішили даний конфлікт, оскільки позиція і поведінка відповідача по відношенню до позивачки не змінилася, ці заходи не забезпечили безперешкодне проживання позивачки в квартирі, вони не завадили відповідачу повторно вчиняти дії щодо порушення правил співжиття з позивачкою в квартирі. Між тим, суд також відзначає, що в ході розгляду справи сторони не знайшли способи мирного врегулювання вирішення цього спору, відповідач не надав докази, які б доводили, що сторони в подальшому можуть спільно проживати в квартирі й без його виселення. Водночас суд не знаходить підстав вважати, що існує інший спосіб в подальшому забезпечити права позивачки на проживання в даній квартирі. Суд вважає, що за таких обставин позивачка потребує захисту її прав, які гарантовані ст. 8 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, що у даному випадку можливо забезпечити шляхом саме виселення відповідача з квартири. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Крім\~цього,\~у спірних правовідносинах права позивачки, як власника квартири, захищені і ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. До вказаних висновків суд доходить з урахуванням дотримання принципів балансу і пропорційності у правах сторін на житло, врахувавши практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо вирішення таких спорів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020\~у справі №\~447/455/17 вказала у своїй правовій позиції, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві (постанова ВП ВС від 21.08.2019, справі\~ № 569/4373/16-ц). У постановах Верховного Суду України: від 15.05.2017\~у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017\~у справі № 753/481/15-ц та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09.10.2019\~у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019\~у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до\~кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені\~ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Оцінюючи виселення\~відповідача з квартири на предмет пропорційності та балансу прав та інтересів обох сторін у контексті принципів ст. 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом шляхом його виселення відповідатиме таким критеріям, оскільки судом враховано: систематичне порушення відповідачем правил співжиття; самовільне чинення відповідачем перешкод в доступі позивачки до квартири (зміна замків); тривалість і глибина конфлікту між сторонами, неможливість спільного проживання в квартирі; проживання з цієї причини позивачки за іншою адресою, де вона вимушена винаймати житло; відсутність угоди між сторонами про подальший порядок та умови проживання відповідача в квартирі; відсутність доказів з боку відповідача про те, що він не має можливості придбати або наймати власне житло; відсутність доказів щодо можливості іншого варіанту вирішення спору, який би забезпечив безумовне та реальне дотримання прав позивачки на це житло, повагу до її приватного життя. В контексті таких висновків суд має визнати справедливими аргументи сторони позивача про те, що у даному випадку права та інтереси позивачки, як власника квартири та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї - відповідача, з боку якого встановлені факти порушення правил співжиття та неможливість їх спільного проживання в квартирі, а отже виселення відповідача з квартири є адекватним, пропорційним та необхідним заходом, який дозволить ефективно, справедливо та в законному порядку вирішити даний триваючий спір між сторонами, з дотримання балансу у правах та в інтересах позивачки і відповідача. Доводи сторони відповідача про те, що позивачка не є одноособовим власником квартири, а інший співвласник третя особа [PERSON] не заявляв вимоги про виселення відповідача з квартири, суд відхиляє, оскільки за змістом наведених норм права вимогу про виселення з жилого приміщення може пред`явити власник цього приміщення у разі порушення саме його прав на користування цим житлом. Закон не передбачає умови, що з вимогою про виселення мають звернутися усі співвласники жилого приміщення або надати в тій чи іншій формі свою згоду на виселення. При цьому судом встановлено, що [PERSON] не проживає в цій квартирі, не є членом сім`ї сторін, а тому в розумінні ст.ст. 64, 116, 156 ЖК Української РСР в спорі сторін щодо виселення відповідача з квартири не є учасником спірних правовідносин. Участь відповідача власною працею і коштами в поліпшенні квартири за час проживання сторін у шлюбі не відносяться до предмету спору у даній справі, а тому ці доводи відповідача судом не приймаються. Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження цих доводів, які самі по собі не спростовують підстав для виселення відповідача з квартири. Також не відповідають дійсності та даним правовстановлюючих документів на квартиру твердження відповідача про те, що він є власником цієї квартири, матеріали справи не містять будь-яких доказів про наявність у відповідача майнових прав власника квартири. Таким чином, з наведених мотивів суд вважає доведеними вимоги позивачки про виселення відповідача з даної квартири, а отже вони підлягають задоволенню. Судові витрати сторін підлягають розподілу наступним чином. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 840,80 грн судового збору, сплаченого позивачкою за пред`явлення позову згідно з квитанцією від 12.05.2020. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України \~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~ \~ \~У п.\~2\~ч.\~1,\~ч.\~3\~ст.\~137\~ЦПК України\~встановлено,\~що \~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В частині вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн позов не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів понесення позивачкою цих витрат.

Outcome: partial