Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просила розірвати шлюб, укладений між ними 07 червня 2003 року виконкомом Хрипівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області, актовий запис № 01. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 червня 2003 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований виконкомом Хрипівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області, актовий запис № 01. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб розпався тому, що сторони мають різні погляди на життя, не розуміють одне одного, від цього часто виникали сварки, скандали. У зв`язку з цим, сторони припинили між собою шлюбні стосунки, тривалий час разом не проживають та вирішили розірвати шлюб. Ухвалою судді від 21 листопада 2019 року у справі відкрито провадження у загальному порядку та призначене підготовче судове засідання. /а.с.13-14/. В підготовче судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити (а.с.18). Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення (а.с.17). Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований виконкомом Хрипівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області 07 червня 2003 року, актовий запис № 01, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.6). Від шлюбу сторони мають сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції 16 листопада 2005 року (а.с.8). За даними довідки, виданої Хрипівським старостинським округом № 14 Городнянської міської ради за № 1064 від 01 листопада 2019 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з матір`ю постійно проживає дитина, [PERSON] (а.с.7). Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до приписів ст.37 СК України, шлюб є правозгідним. Згідно положень ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Стаття 112 СК України проголошує, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню сторін, а тому позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сімейні відносини сторони фактично припинили і відновлювати шлюбні стосунки категорично не мають наміру та наполягають на розлученні. Подальше сімейне життя між сторонами неможливе, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Так, за приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір». Отже наведені вище письмові матеріали справи у повній мірі свідчать про визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Беручи до уваги приписи ст.ст. 141, 142 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути судовий збір у розмірі 384,20 грн, а позивачу - повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved