Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім неї, за зазначеною адресою зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON] При цьому [PERSON] у вищезазначеному будинку з 2002 року не проживає. Майна та особистих речей [PERSON] у будинку немає. У зв'язку з реєстрацією відповідача у будинку вона змушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Теперішнє місце проживання відповідача, їй не відоме. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач, будучи належним чином повідомленою судом про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила суд його задовольнити в повному обсязі, а також пояснила суду, що договірних відносин між позивачем та відповідачем з приводу найму вказаного житла не існує. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не може. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача у судовому засіданні не заперечувала проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області - в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування від 11.12.1998 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Лейко С.А. та зареєстрованого в реєстрі за №3-2765, дарувальник подарував обдарованій, а обдарована прийняла в дар належний дарувальнику будинок [ADDRESS] (а.с.7). Зазначене також підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно, наданою Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на запит суду. Відповідно до витягу з будинкової книги (а.с.8-9), довідки від 12.03.2015 року, наданої Квартальним комітетом №29 Комунарського району м.Запоріжжя, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON] На підставі акту від 20.12.2014 року, складеного головою Квартального комітету №29 Комунарського району м.Запоріжжя, останнім було проведено обстеження будинку [ADDRESS] та встановлено зі слів сусідів, що [PERSON] за зазначеною адресою не проживає з 2002 року (а.с.21). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданого 01.11.2011 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, 01.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що складено відповідний актовий запис за №192 (а.с.12). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], суду показала, що позивача знає з народження, відповідач був її чоловіком, останній вже років десять за адресою: [ADDRESS], не проживає. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірного будинку, не проживає у ньому більше року, витрати на його утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у будинку осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку, що належить на праві власності позивачу, порушує право останнього як власника. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як представник позивача у судовому засіданні просила не стягувати з відповідача сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved