Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. В обґрунтування позову вказує на те, що вона є власником ј частки трикімнатної квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07.12.2000 року і 1/16 частки - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.2020 року. Іншими співвласниками цієї квартири є: її брат [PERSON] (третя особа) - 3/16 частки на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.2020 року, і її син [PERSON] (відповідач) - ј частка на підставі Свідоцтва про право на житло від 07.12.2000 року. Позивачка з 1985 року постійно проживає в квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується цією квартирою, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить в ній поточні та капітальні ремонти, сплачує кошти за комунальні послуги. Відповідач не проживає у квартирі з 2007 року, його особистих речей у квартирі не має. Кошти на комунальні послуги він не сплачує. На даний момент адреса його фактичного проживання їй не відома. В квартирі він не зареєстрований. Оскільки вона користується квартирою безперервно, відкрито, не приховуючи факту її знаходження в своєму володінні, володіння не переривалося протягом усього строку набувальної давності і до тепер. Посилаючись на ст. 344 ЦК України позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на ј частку квартири, належної [PERSON] . Позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснила суду, що відповідач [PERSON] є її сином, він є власником ј частки квартири в порядку приватизації. У 2007 році син виїхав на постійне проживання до Росії. З того часу він у квартирі не проживає, не утримує житло. Вона пропонувала йому продати або подарувати їй свою частку, але він відмовився. З 2007 року вона відкрито, безперервно і добросовісно володіє ј часткою, що належить відповідачу. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову не заперечує. Суду пояснив, що йому на праві власності належить 3/16 частки спірної квартири. У квартирі фактично проживає тільки позивач. Вона користується всією квартирою, здійснює за нею догляд. Відповідач з 2007 року в квартирі не проживає, він виїхав на постійне місце проживання до Росії. У 2014 році вони пропонували йому переоформити квартиру на позивачку, але він відмовився. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що у квартирі [ADDRESS] позивач проживає одна. ЇЇ син [PERSON] одружився і виїхав на постійне проживання до Росії. Вони не бачили його в м. Бердянську більше 10 років. Утриманням квартири займається тільки позивачка. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення повістки за останнім відомим місцем проживання і шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. Причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, в заочному порядку, за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві власності трьом співвласникам: -Позивачу [PERSON] - 5/16 часток (1/4 частка на підставі Свідоцтва про право на житло від 07.12.2000р. і 1/16 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.2020 року ( а.с.9-12); -Відповідачу [PERSON] - ј частка на підставі Свідоцтва про право на житло від 07.12.2000р. ( а.с.9-10); -Третій особі [PERSON] - 7/16 часток ( ј частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.2015 року і 3/16 частки на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.2020 року ( а.с.13-16). Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача та представника позивача в судовому засіданні, позивач достовірно знає про те, що вона не є єдиним власником квартири, якою користується. У якості правової підстави для визнання права власності на ј частку цієї квартири, яка належить відповідачу, за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилаються на те, що вона зареєстрована та фактично проживає у спірній квартирі, утримує її та відкрито й добросовісно користуються всією квартирою, у тому числі і ј часткою квартири, що належить відповідачу. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Сам по собі факт тривалого користування позивачем усією квартирою, не є підставою для позбавлення відповідача, який є власником ј частки цієї квартири, права власності на цю частку. Тим більше, як зазначили в судовому засіданні позивач і третя особа, відповідач не відмовлявся від права на володіння своєю часткою. З огляду на викладене, судом не встановлено підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю на ј частку спірної квартири, власником якої є відповідач [PERSON] , а тому у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed