Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 27.03.2008, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу, витягу № 18633376 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.04.2008, вона є власником будинку по [ADDRESS] . 31.10.2016 у вказаному будинку зі згоди позивачки було зареєстровано місце проживання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] . Зазначає, що 14.12.2016 відповідачі виїхали з України, та більше в Україну не поверталися. Відповідачі не є членами сім`ї позивачки, та не перебувають у жодних родинних відносинах із нею, такі ніколи не користувалися житлом позивачки і ніколи не проживали в ньому та були зареєстровані в будинку 45 днів до моменту виїзду за кордон. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі та не заперечують щодо їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, пояснення на позов не подав, заявив клопотання про заміну третьої особи на належну - Службу у справах дітей Глинянської міської ради Львівської області, у задоволенні якого суд відмовив, оскільки Порядком провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 до органів опіки та піклування віднесено як районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації так і виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. При цьому, вказаним Порядок не розмежовується компетенція районних держадміністрацій та виконавчих органів місцевого самоврядування у сфері захисту прав дитини. Дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку та земельних ділянок серії ВКІ № 991828 від 27.03.2008, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № витягу: 18633376 та витягом з Державного реєстру правочинів № 5672869 від 27.03.2008. Згідно будинкової книги для прописки громадян проживаючих в будинку [ADDRESS] , в такому зокрема 31.10.2016 зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . З перекладеного з іспанської мови колективного історичного свідоцтва про реєстрацію місця проживання від 25 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 183 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки (власниці житла). Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут, тобто право користування, може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник житлового приміщення має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, що постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням того, що позивачка є одноосібною власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачі, зареєстровані у належному їй будинку, але не проживають у такому тривалий час, а тому право відповідачів на користування спірним житловим будинком підлягає припиненню на вимогу власниці цього майна. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є підставним і підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ст. 406 ЦК України,

Outcome: approved