Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та виконавчий комітет Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Позов мотивує тим, що він є власником 2/3 частки будинку [ADDRESS] згідно договору дарування житлового будинку серії ВСО №701710 від 25.01.2006 року, а 1/3 частка належить [PERSON] . Вказує, що за даною адресою також зареєстрована [PERSON] , проте така там не проживає з 2017 року. У зв`язку з тим, що відповідач не проживає за адресою [ADDRESS] , без поважних причин тривалий час, наявність реєстрації останньої обмежує право позивача як власника на користування майном, у зв`язку із чим просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з`явилася та подала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач повторно не скористалася своїм правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом надсилання на її зареєстроване місце проживання копії ухвали про відкриття провадження у справі, та судових повісток та через оголошення на офіційному сайті судової влади. Представник виконавчого комітету Оноківської сільської ради та [PERSON] також не скористались правом на участь у судовому засіданні та заперечень на позов не подавали. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Згідно з Договором дарування від 25.01.2006 року серії ВСО №701710, [PERSON] є власником 2/3 частини житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , та 1/3 частка належиьб [PERSON] . Згідно з наданими відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області за вих №3.1.8/7867 від 22.07.2019 року, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . З дослідженого у судовому засіданні Акту про встановлення факту проживання осіб від 13.06.2019 року встановлено, що [PERSON] , 1991 року народження, за адресою [ADDRESS] , не проживає із 04.04.2017 року. Також, згідно відповіді на запит Оноківської сільської ради №635/02-3 від 24.07.2019 року вбачається, що [PERSON] адресою [ADDRESS] , зареєстрована, однак не проживає та вибула без зняття з реєстрації. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання за вказаною адресою відповідач не надала, так само не надала доказів на підтвердження укладення будь-яких договорів, на підставі яких за нею зберігалося б право користування вказаним помешканням. Тому підстав, за якими б за відповідачем зберігалось право користування жилим приміщенням, в судовому засіданні не встановлено. За приписами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання заяви про розірвання шлюбу у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved