Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відділ ДВС), відповідно до вимог якого просить: зняти арешт, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №50171571 від 24.02.2016 накладений відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: №13496402 від 01.03.2016 року, вид обтяження: арешт нерухомого майна) на все майно, яке належить [PERSON] . Позивачка свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2020 позивачка по справі є співвласником 1/8 частини квартири за [ADDRESS] . 14 вересня 2020 року під час проведення державної реєстрації права власності вищевказаного правовстановлюючого документу позивачці нотаріусом було повідомлено про те, що згідно постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (на даний час - Відділ ДВС) від 24.02.2016 було накладено арешт на все її майно, а тому вона не зможе належним чином розпорядитися ним. Однак, станом на 14.09.2020 року будь-яких постанов про відкриття виконавчих проваджень позивачкою отримано не було, про існування будь-яких рішень суду про стягнення з неї коштів їй нічого відомо не було, а тому з огляду на дану обставину позивачка звернулася до відповідача за отриманням відповідних роз`яснень, а також проханням скасувати наявний арешт. 17 грудня 2020 року позивачка отримала відповідь від Відділу ДВС від 04.12.2020, з якої вбачається, що на його виконанні перебувало виконавче провадження АСВП № 50171571 з примусового виконання виконавчого листа Яготинського районного суду Київської області № 752/8126/15-ц від 05.01.2016 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 984,76 грн. (постанова про відкриття виконавчого провадження від 16.02.2016). З метою належного виконання рішення суду 24.02.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В ході примусового виконання встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Враховуючи викладене, 25.04.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану. Надати більш детальну інформацію стосовно виконання та підтверджуючі документи є неможливим у зв`язку зі знищенням виконавчого проваджень за закінченням терміну зберігання. Оскільки відповідне виконавче провадження було завершено та не відновлювалося, а матеріали виконавчого провадження буди знищені (відповідно до листа відповідача), це вказує на неможливість скасування арешту на майно позивачки в позасудовому порядку (шляхом звернення до відповідача із заявою/скаргою про зобов`язання вчинити дії). Оскільки матеріали виконавчого провадження знищені (що унеможливлює скасування арешту шляхом звернення до державного виконавця), враховуючи ту обставину, що нині відсутня необхідність збереження арешту на майно позивачки, та оскільки відповідний арешт майна порушує її права як власника відповідного майна, виникла необхідність скасування цього арешту. Представник позивача направив на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача та підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Так, з копій паспорта та довідки про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 6-8) вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.01.2021 № 239735458 (а. с. 9-11) вбачається, що [PERSON] є співвласником 1/8 частини квартири за [ADDRESS] . Із заяви від 22.09.2020 (а. с. 12) вбачається, що 14.09.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо про накладення арешту на все її нерухоме майно згідно постанови ВДВС Голосіївського районного управління у місті Києві №50171571 від 24.02.2016. Оскільки станом на 18.09.2020 будь-яких постанов про відкриття виконавчих проваджень позивачкою отримано не було, а про існування будь-яких рішень суду про стягнення коштів їй не відомо, вона просила Відділ повідомити про підстави накладення арешту та надати копії відповідних постанов, а в разі відсутності будь-яких виконавчих проваджень просила скасувати існуючий арешт. Із копії листа-відповіді відповідача від 04.12.2020 (а. с. 13) вбачається, що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження АСВП № 50171571 з примусового виконання виконавчого листа Яготинського районного суду Київської області № 752/8126/15-ц від 05.01.2016 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 984,76 грн. Відповідно до ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» 16.02.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. З метою належного виконання рішення суду 24.02.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В ході примусового виконання цього документу встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до зазначеного Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Враховуючи викладене, 25.04.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану. Надати більш детальну інформацію стосовно виконання та підтверджуючі документи не є можливим у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019 року, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння майном). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Порядок зняття арешту визначений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-ХІV) у випадках завершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-ХIV)у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Outcome: approved