Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання додаткової угоди недійсною. В позові зазначено, що 29 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», відповідачем [PERSON] та позивачем було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ. Відповідно до умов генерального договору кредитор - Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», зобов'язувався надавати позичальникам - відповідачу [PERSON] та позивачу [PERSON] грошові кошти, в межах загального ліміту кредитування, на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позивальники зобов'язувалися повертати кредит у строки та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього. В подальшому, 29 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 СМБ-НКЛ до генерального договору про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ від 29 вересня 2008 року, відповідно до умов якої відповідач [PERSON] отримав кредит до досягнення максимального ліміту заборгованості в сумі 129000 доларів США зі сплатою 15 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному тарифами, строком з 29 вересня 2008 року по 28 вересня 2018 року включно. Однак, позивач вважає, що додаткова угода є недійсною, оскільки зазначена додаткова угода позивачем не підписувалась та в її укладенні вона участі не приймала, про що свідчить відсутність її підпису на цій угоді, про її підписання позивач дізналась лише в червні 2015 року від відповідача [PERSON] Позивач зазначає, всі зміни щодо укладеного ними генерального договору повинні вчинятися в тій самій формі, що й сам договір, який змінюється, а тому, оскільки вона участі в укладенні додаткової угоди, яка є невід'ємною частиною генерального договору та якою внесено зміни до генерального договору, не приймала, ця додаткова угода є недійсною. Позивач просить суд визнати додаткову угоду № 1 СМБ-НКЛ до генерального договору про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ від 29 вересня 2008 року, укладену між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем [PERSON] 29 вересня 2008 року, недійсною. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Також представник позивача пояснив, що генеральний договір був укладений між трьома його сторонами, а додаткова угода, яка за умовами генерального договору є його невід'ємною частиною та якою були внесено зміни до генерального договору, була укладена без участі позивача, тобто основний договір був змінений без участі однієї з його сторін - позивача. З приводу пропуску строку звернення до суду з позовною заявою представник позивача пояснив, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки позивач про укладення додаткової угоди дізналася лише в 2015 році після звернення банку до суду із позовом про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за генеральним договором та додатковою угодою. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» позов не визнала, посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні, оскільки оспорюваною додатковою угодою умови кредитування, визначені генеральним договором, не змінювались, а лише були конкретизовані. Укладення додаткових угод є виконанням умов кредитного договору, і оспорювана додаткова угода не є угодою про внесення змін, це угода про надання кредитних послуг. Також, вважає, що згідно з умовами генерального договору, кожен позичальник має отримати грошові кошти за генеральним договором, уклавши додаткову угоду, яка укладається з тим з позичальників, який отримує грошові кошти. При цьому представник відповідача не заперечувала тієї обставини, що позивач не була стороною укладеної додаткової угоди, яка є невід'ємною частиною генерального договору, позивач була тільки стороною генерального договору. Крім того, позивачем порушено строки звернення до суду з позовною заявою про визнання додаткової угоди недійсною, оскільки вона була поінформована про умови кредитного договору, нею надавалась згода на отримання її чоловіком - відповідачем [PERSON] кредиту. Також, 05 вересня 2014 року позивачу була направлена вимога про усунення порушення зобов'язання за генеральним договором та додатковою угодою, позивач та відповідач [PERSON] є подружжям, зареєстровані за адресою, тому представник відповідача вважає незрозумілим, як таке могло статися, що інформація про укладення додаткової угоди не була чоловіком донесена до його дружини. Тому просить суд застосувати строки позовної давності та повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник відповідача [PERSON] не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Також, в попередніх судових засіданнях представник відповідача [PERSON] позов визнав в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що дійсно між ним та банком було укладено додаткову угоду до генерального договору, укладення цієї угоди відбувалось без участі позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Як встановлено в судовому засіданні, 29 вересня 2008 року між стороною 1 - Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», надалі за текстом договору - кредитор, правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», стороною 2 - [PERSON], надалі за текстом договору - позичальник-1, та стороною 3 - [PERSON], надалі за текстом позичальник-2, було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ. Згідно визначень, вказаних в кредитному договорі, надалі за текстом договору всі разом позичальники-1, 2 - «позичальники», надалі за текстом разом - «сторони», а окремо - «сторона». Відповідно до умов п. 1 генерального договору, кредитор зобов'язується надавати позичальникам грошові кошти в наступних валютах: гривнях, доларах США, євро, надалі за текстом - «кредитні послуги», «кредит», в межах загального ліміту кредитування, що встановлюється в базовій валюті гривня в сумі 627000 гривень 00 копійок, надалі за текстом - «загальний ліміт кредитування», на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позивальники зобов'язуються повертати кредит у строки та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, надалі за текстом - «додаткові угоди», сплачувати проценти у розмірі, що визначатиметься у додаткових угодах до цього договору, але в будь-якому разі не більше: 24 процентів річних у гривні, 15,5 процентів річних у доларах США, 15,5 процентів річних у євро, а також сплачувати комісії у розмірі та у порядку, визначеному тарифами на кредитні послуги, що містяться у додатку 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною, надалі за текстом - «тарифи». Згідно п. 2 генерального договору, надання кредитних послуг за цим договором здійснюється протягом періоду з 29 вересня 2008 року по 28 вересня 2018 року включно, надалі за текстом - «строк дії загального ліміту кредитування». За умовами п. 3 генерального договору, надання кредитних послуг за цим договором здійснюється шляхом укладення додаткових угод, що є невід'ємними частинами цього договору. Надання кредиту або його відповідної частини за додатковими угодами здійснюється в межах невикористаного залишку загального ліміту кредитування за цим договором та з дотриманням строку дії загального ліміту кредитування. Згідно п. 5 генерального договору, конкретні умови кредитної послуги, зокрема: валюта, сума, мета та строк, форма надання, розмір процентної ставки та спосіб виконання / погашення зобов'язань, тощо визначаються додатковими угодами, що укладаються між сторонами. За умовами п. 7.1 генерального договору, усі додатки, зміни ат / або доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі, підписані належним чином уповноваженими на те представниками сторін, скріплені їх печатками (за наявності) з обов'язковим посиланням на цей договорі і є невід'ємною складовою частиною даного договору. Згідно п. 7.2 генерального договору, усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у разі, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто за нижчезазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача. Також, 29 вересня 2008 року між стороною 1 - Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», надалі за текстом - кредитор, правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та стороною 2 - [PERSON], надалі за текстом - позичальник, було укладено додаткову угоду № 1 СМБ-НКЛ до генерального договору про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ від 29 вересня 2008 року. Відповідно до умов п.п. 1, 2 додаткової угоди, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до основних положень генерального договору, надалі за текстом - «кредит», у формі не відновлювальної кредитної лінії окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «транш», а в сукупності - «транші». Надання кредиту буде здійснюватись до досягнення максимального ліміту заборгованості в сумі 129000 доларів США зі сплатою 15 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів за генеральним договором, що містяться у додатку 1 до генерального договору. Завантаження повного максимального ліміту кредитування на протязі 12 місяців. Згідно п. 4 додаткової угоди, кредит надається на строк з 29 вересня 2008 року по 28 вересня 2018 року включно. Після отримання позичальником траншів кредиту на загальну суму, що складає максимальний ліміт заборгованості, визначений в п. 2 цієї додаткової угоди, подальше надання кредиту не здійснюється. Повне погашення кредиту має бути здійснене не пізніше останнього дня вказаного строку. За умовами п. 8 додаткової угоди, ця додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання уповноваженими на те представниками сторін та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі визначених зобов'язань. Згідно п. 9 додаткової угоди, ця додаткова угода укладена в двох примірниках, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної із сторін, та є невід'ємною частиною генерального договору. Дані обставини, встановлені судом, сторонами не оспорюються. Так, судом встановлено, що 29 вересня 2008 року між трьома сторонами - Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений генеральний договір, який за своє природою є кредитним договором, відповідно до умов якого позичальникам - [PERSON] та [PERSON] надавалась можливість отримати в подальшому грошові кошти в межах, встановлених цим договором загального ліміту кредитування, та на умовах, визначених цим генеральним договором та додатковими угодами до нього, які є його невід'ємною частиною. При цьому, умови генерального договору не вмістять ані жодних обмежень, ані будь-яких преференцій для одного з позичальників перед іншим щодо розміру та валюти грошової суми, яку він може отримати в межах, встановлених генеральним договором. В подальшому, 29 вересня 2008 року між двома сторонами первісного трьохстороннього договору - Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 СМБ-НКЛ до генерального договору про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ від 29 вересня 2008 року. Як вбачається зі змісту та умов додаткової угоди, цією угодою визначено конкретну валюту надання кредиту, розмір наданого кредиту, розмір процентів за користування кредитними коштами, порядок та розмір частин щодо повернення кредиту, що суттєво відрізняється від положень, викладених з цього приводу в генеральному договорі. Тобто, вказаною додатковою угодою були внесені зміни до основного зобов'язання, оскільки положеннями ст. 653 ЦК України передбачено, що змінений зміст договору, а саме зміненні його умови: предмет договору, місце виконання, строки виконання тощо, призводить до зміни зобов'язання, при цьому зміна договору не тягне за собою припинення зобов'язання, що ним породжене, назване зобов'язання змінюється відповідно до змінених умов договору. Отже, так як правовідносини щодо надання кредиту, визначені генеральним договором, були в додатковій угоді більш деталізовані та конкретизовані, з моменту підписання додаткової угоди почало існувати зобов'язання, яке було конкретно визначено цією додатковою угодою, відповідно до змінених валюти, суми, мети та строку, форми надання кредиту, розміру процентної ставки та способу виконання / погашення зобов'язань, тощо. Крім того, за укладеною додатковою угодою відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 129000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 29 вересня 2008 року склало 627069 гривень 00 копійок, тобто суму, яка вичерпала й навіть трохи перевищила загальний ліміт кредитування, визначений умовами п. 1 генерального договору. Тим самим всі можливості щодо отримання позичальниками кредитних коштів за укладеним генеральним договором були вичерпані, що, в свою чергу, призвело до припинення права позивача на отримання кредитних коштів за генеральним договором. Разом із цим, умовами генерального договору чітко не визначено порядок уточнення умов генерального договору, зокрема визначення конкретних умов кредитної послуги, а саме: валюти, суми, мети та строку, форми надання кредиту, розміру процентної ставки та способу виконання / погашення зобов'язань, тощо, у разі, якщо грошові кошти за генеральним договором отримує лише один із позичальників. З цього приводу в п. 5 генерального договору лише вказано, що конкретні умови кредитної послуги визначаються додатковими угодами, що укладаються між сторонами. Тому, оскільки умовами генерального договору зазначена процедура не врегульована, суд приходить до висновку, що в такому випадку відповідно до вимог ст. 8 ЦК України регулювання цих правовідносин повинно здійснюватися правовими нормами, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання певних цивільних відносин - відбуватися відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Тобто, у цьому випадку застосуванню підлягають загальні положення, визначені в ст.ст. 651, 654 ЦК України, відповідно до яких зміна договору допускається лише за згодою сторін і повинна вчинятися в такій самій формі, що й сам договір. Так, після укладення договору може виникнути потреба у його зміні і право на зміну договору є логічним продовженням свободи сторін на вступ у договірні відносини та визначення змісту договору. За загальним правилом зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки в умовах генерального договору інше (зміна договору без згоди його сторін) не встановлено та законом не визначено, тому вбачається, що дві сторони не можуть змінити договір без згоди третьої сторони. В такому випадку, за відсутності згоди (домовленості) сторін про зміну договору він може бути змінений на вимогу однієї із сторін лише за рішенням суду при наявності певних підстав, передбачених договором або законом. Також в положеннях генерального договору є й визначення поняття «сторони», тобто сторона 1 - Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», сторона 2 - [PERSON] та сторона 3 - [PERSON], надалі за текстом договору зазначені разом як «сторони», а окремо - «сторона». Виходячи із аналізу змісту зазначених правових норм та враховуючи вказане вище, стає очевидним, що будь-які зміни, доповнення та уточнення умов укладеного сторонами генерального договору, в тому числі й укладення додаткових угод, за своєю правовою природою є зміною основного зобов'язання, що повинно відбуватися виключно за згодою усіх сторін цього зобов'язання та виключно у такій самій формі, що й сам генеральний договір, тобто у письмовій формі шляхом підписання додаткових угод всіма трьома сторонами генерального договору, який відповідно змінюється цією додатковою угодою. Однак, як вбачається з додаткової угоди, позивач з її умовами ознайомлена не була, її підписи або підписи її уповноваженого представника в цій угоді відсутні, що свідчить про те, що оспорювана додаткова угода була укладена без участі позивача та всупереч вимогам закону щодо її укладення у тій самій формі, що й генеральний договір. Зазначені обставини не заперечувались й самою представником відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні. При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на те, що додатковою угодою умови кредитування, які визначені генеральним договором, не змінювались і були лише конкретизовані, а умовами генерального договору передбачено, що додаткова угода укладається тільки з тим із позичальників, який отримує грошові кошти за генеральним договором. Так, зазначені посилання представника відповідача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать вимогам закону, жодних доказів на підтвердження цього представником відповідача суду не надано. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Натомість, в ході судового розгляду було встановлено, що з укладенням додаткової угоди відбулася зміна умов основного зобов'язання, визначеного в генеральному договорі, наслідком чого став обов'язок сторін виконувати кредитний договорі на нових умовах. Також, умови генерального договору не містять конкретних положень, які б прямо передбачали, що додаткова угода має укладатися лише із тим позивальником, який отримує кредитні кошти. А тому суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, повинні регулюватися відповідно до загальних вимог закону, встановлених для договорів, зокрема положеннями ст.ст. 207, 208, 626, 651, 654 ЦК України. Також судом не можуть бути прийняті до уваги й посилання представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом про визнання додаткової угоди недійсною, оскільки вбачається, що позивачем трирічний строк звернення до суду не пропущено, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності, виходячи із викладеного далі. Так, положеннями ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, в п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було встановлено в ході судового розгляду, позивач участі в укладенні додаткової угоди не приймала та з її умовами ознайомлена не була, а дізналася про них лише в червні 2015 році, після того, як ПАТ «Укрсоцбанк» 29 квітня 2015 року звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за генеральним договором. Оскільки про порушення свого права позивач дізналася саме в 2015 році, тому суд вважає, що нею не пропущено трирічний строк позовної давності. При цьому згода позивача, яка мається в матеріалах справи, про отримання кредиту її чоловіком за додатковою угодою, не може вважатися належним підтвердженням як тієї обставини, що оспорювана додаткова угода була укладена у відповідності до вимог закону, так й того, що із наданням такої згоди позивач може вважатися обізнаною з умовами такої додаткової угоди. Виходячи із положень ст. 202 ЦК України, така згода за своєю правовою природною є одностороннім правочином, вчиненим позивачем як дружиною позичальника [PERSON], а не як сторона генерального договору, ця згода дана фактично на майбутнє та не є зміною, доповненням або уточненням умов генерального договору. Про те, що банком і чоловіком позивача за наданою позивачем згодою в подальшому все ж таки було укладено додаткову угоду, позивача повідомлено не було, додаткова умова була укладена без участі позивача як сторони багатостороннього правочину, а тому згода позивача як дружини позичальника на отримання ним кредиту не може підмінювати собою згоду позивача як сторони генерального договору. До того ж, згода будь-якої зі сторін правочину на майбутнє не може бути підставою для зміни договору без її участі, якщо інше не передбачено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Так само не може вважатися й належним підтвердженням обізнаності позивача й вимога про усунення порушення, яка була направлена банком на адресу позивача 05 вересня 2014 року, оскільки ця вимога була отримана не особисто позивачем, а її чоловіком - відповідачем [PERSON], що згідно умов п. 7.2 генерального договору не може вважатися зробленим належним чином повідомленням. Таким чином, в зв'язку з тим, додаткова угода до генерального договору, яка є невід'ємною частиною цього генерального договору, укладеного сторонами - Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] і якою були внесені зміни до основного зобов'язання - генерального договору, була укладена без дотримання вимог закону щодо її укладення у тій самій формі, що й генеральний договір, та без участі однієї зі сторін цього генерального договору - позивача, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, зазначена додаткова угода має бути визнана недійсною. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та визнання недійсною додаткової угоди № 1 СМБ-НКЛ до генерального договору про надання кредитних послуг № 325/08/103СМБ від 29 вересня 2008 року, укладеної між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем [PERSON] 29 вересня 2008 року.

Outcome: approved