Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою в якій просить встановити факт що має юридичне значення, а саме, що померлий 14 вересня 2012 року [PERSON] був батьком [PERSON], [INFO], посилаючись на наступне. Із [PERSON] вони з дитинства жили в одному селі. Через певний час у них виниклим більш тісні інтимні стосунки. В листопаді 2002 року [PERSON] купив будинок в селі Вільне-2 Близнюківського району Харківської області та запропонував їй та її дочці від першого шлюбу переїхати жити до нього. Після переїзду, вони жили разом, вели спільне господарство, мали спільні права та обовязки, спільний бюджет. 10.02. 2003 року у них народилася дочка [PERSON]. Оскільки у шлюбі з [PERSON] вона не перебувала, відомості про батька записані із її слів [PERSON]. Тобто - прізвище її, а імя та по баткові - [PERSON]. У жовтні 2004 року вони разом переїхали в смт. Близнюки де [PERSON] купив інший будинок. З такими ж правами та обовязками як і попередньо, вони разом там проживали до 14.09. 2012 коли [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла його дочка [PERSON]. Спадкове майно складається з будинку за адресою: вул. Горького, 62, смт. Близнюки Харківської області. Інші спадкоємці відсутні. На день смерті спадкодавець в шлюбі не перебував. Орган місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою до суду не звертався. В отриманні свідоцтва про право на спадщину [PERSON] нотаріальною конторою було відмовлено за недоведеністю родинного звязку із спадкодавцем. Вважає, що за таких обставин встановити батьківство можна тільки в судовому порядку. Як на правові підстави своїх вимог посилається на ст.130 Сімейного Кодексу України, ст. 315,316,318 ЦПК України. Ухвалою суду від 06.11. 2018 провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами окремого провадження. Ухвалою суду від 29.11. 2018 задоволено клопотання [PERSON] про виклик свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та витребування копії актового запису про смерть [PERSON] У судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] на задоволенні заяви наполягали, посилаючись на обставини викладені в заяві по суті. [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно є батьком їх дочки [PERSON]. Із 2002 року вони проживали однією сімєю, разом вели господарство, мали спільний бюджет. [PERSON] виховував та утримував [PERSON], дбав про неї. Вона також вважала і вважає його своїм батьком. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] був дійсно її батьком оскільки весь час ставився до неї саме як до своєї дитини. Вона також вважала і вважає його своїм батьком. Представник заінтересованої особи Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області як органу опіки та піклування - начальник Служби у справах дітей [PERSON] просила заяву задовольнити, вважаючи що вимоги заяви обґрунтовані, задоволення заяви сприятиме інтересам неповнолітньої. Від заінтересованої особи Близнюківської селищної ради Харківської області надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, яке було судом задоволене, заперечень проти заяви [PERSON] не мають. Суд, вислухавши покази заявника, заінтересованих осіб та свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, зясувавши обставини справи, приходить до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] є громадянкою України, з 30.03. 2005 зареєстрована за адресою: [INFO], що вбачається із відомостей її паспорта(а.с.6,7). За цією ж адресою зареєстрована і [PERSON], 10.02. [INFO], що також вбачається із відомостей її паспорта та [PERSON] є Єдиного державного реєстру щодо реєстрації місця проживання(а.с.9). Згідно свідоцтва про народження 1-ВЛ №210957 [PERSON], 19.02. [INFO], в графі батько записаний [PERSON], а графі мати [PERSON](а.с.11). Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України підтверджено те, що відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (а.с.12). Із листа від 30.10. 2018 №1618/15.17-01-07 Близнюківськго районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] не реєструвався(а.с.24). На запит суду Близнюківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану надано копію актового запису про смерть №64, якою посвідчується, що [PERSON], 17.09. [INFO], помер 14.09. 2012 в смт. Близнюки Харківської області(а.с.56,57). За життя, а саме 26.10. 2004 він придбав у власність будинок за адресою вул. Горького, 62, смт. Близнюки Харківської області, тобто будинок де продовжують проживати та зареєстровані [PERSON] та [PERSON] До матеріалів справи долучено фотокопію договору купівлі продажу цього будинку, витяг з Державного реєстру правочинів та витяг з Державного реєстру права власності на нерухоме майно(а.с.13 - 15). Про проживання та реєстрацію за вищевказаною адресою [PERSON], [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (до дня смерті), свідчить довідка Виконавчого комітету Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області від 10.10. 2018 №2648(а.с.20). Інша довідка цього ж органу від цієї ж дати №2647 підтверджує, що до дня смерті [PERSON] ці особи дійсно проживали разом, вели спільне господарство(а.с.21). Цей же орган своєю довідкою від 01.11. 2018 №02023/1380 підтверджує, що орган місцевого самоврядування із заявою про визнання спадщини відумерлою, після смерті [PERSON], не звертався, житловий будинок, належний [PERSON] у комунальну власність Близнюківської територіальної громади за місцем відкриття спадщини не переходив(а.с.22). Про проживання [PERSON] разом із [PERSON], [PERSON] як сімї, спільне ведення господарства, ставлення [PERSON] до неповнолітньої [PERSON] саме як до своєї дочки, підтвердили у судовому засіданні кожен окремо свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказали, що неповнолітня [PERSON] називала [PERSON] батьком, а він її дочкою. Із світлин, долучених до позовної заяви, вбачається, що вони спільно відпочивали(а.с.25).У медичній карті [PERSON] батьком вказаний [PERSON] Постановою державного нотаріуса Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області від 15.09. 20018 № 410/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] на належний йому житловий будинок за адресою вул. Горького, 62, смт. Близнюки Харківської області(а.с.16). Відповідно до ч. 2\~ст. 256 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як на підставу своїх вимог заявник [PERSON] посилається на правила ст. 130 Сімейного Кодексу України у якій предбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до\~частини першої статті 135\~цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у\~частині третій статті 128\~цього Кодексу. У ч.ч. 2, 3 ст. 128 цього Кодексу зазначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Заяви можуть бути подані матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Проте суд вважає, що застосуванню підлягають інші правові норми. Так, згідно з частиною першою\~статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Водночас\~Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Пунктом 1 розділу\~VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми\~СК України\~застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених\~СК України. Такі правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 711/1303/16-ц (провадження № 61-22425св18). Судом встановлено, що [PERSON] народилася 10.02. 2003 року, тобто до 2004 року, отже до набрання чинності\~СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення\~КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15 та правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові у справі № 225/6301/15-ц від 21 листопада 2018 року. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995, «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( 2006-07 ). Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Відповідно до частини другої статті\~53\~КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у\~шлюбі, при відсутності\~спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Згідно ч.2\~ст. 55 КпШС України\~при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли не має спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини в книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по-батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до розяснень, викладених у\~пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.\~Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові\~лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(ч.1) Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.2). Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце,\~коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) , у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18) у постанові Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18). Як встановлено судом з 2001 року [PERSON] та [PERSON] проживали спільно як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно відпочивали. У 2003 році у них народилася дочка [PERSON]. [PERSON] називав її саме дочкою, а вона його батьком. [PERSON] виховував та утримував її, а тому суд вважає факт батькіства доведеним. В іншому порядку встановити факт батьківства неможливо. Цих висновків суду не спростовують і покази свідка [PERSON], який був вітчимом [PERSON] Так [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що за життя [PERSON] тривалий час у нього не було сумнівів що неповнолітня [PERSON] є дійсно його дочкою, про що свідчили як стосунки взагалі у сім'ї [PERSON] коли він проживав із своєю дружиною (без реєстрації шлюбу) [PERSON] так і стосунки між ним та [PERSON]. Разом із тим, він вказує, що [PERSON] повідомляв йому, що у нього не може бути дітей проте жодними доказами це твердження не доведене. Окрім того, свідок [PERSON] повідомив суду, що [PERSON] йому говорив, що у нього крім [PERSON], ще є дитина. З метою встановлення стану здоров'я [PERSON] за життя, в тому числі щодо репродуктивної функції, суд звернувся із відповідним запитом до Комунального підприємства «Близнюківська центральна районна лікарня Харківської області». Із отриманої відповіді вбачається, що за життя [PERSON] за медичною допомогою взагалі не звертався. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх їх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При поданні позову судовий збір позивачем сплачений повністю. Інші судові витрати відсутні, а тому питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: approved