Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Сколівської школи мистецтв про поновлення на роботі, внесення виправлення у трудову книжку, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. У обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 01.09.2010 року вона працювала на посаді викладача Сколівської школи мистецтв по класу образотворчого мистецтва. 04.09.2013 року її було звільнено з вказаної посади, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис Вважає, таке звільнення незаконним та необґрунтованим, оскільки нею у червні 2013 року дійсно була подана заява на звільнення з 01.09.2013 року, однак, на початку серпня 2013 року вона звернулася до керівника Сколівської школи мистецтв з клопотанням про відкликання раніше поданої нею заяви, на що отримала відмову. На її повторне прохання не брати до уваги заяву на звільнення, така була знищена керівником. Проте, незважаючи на це 04.09.2013 року її було звільнено, з наказом про звільнення вона ознайомлена не була. Окрім цього, в трудовій книжці не зазначено на підставі якої статті КЗпП її звільнено, що, на її думку, також є порушенням порядку ведення трудових книжок. Зазначила, що її звільнення відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства, у зв`язку з чим просить суд поновити її на роботі, внести виправлення у трудову книжку, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Сколівської школи мистецтв - Трофіменко А.В. подав до суду заперечення проти позову, в якому зазначив, що звільнення [PERSON] відбувалося з дотриманням вимог КЗпП, за її власноруч написаною та добровільно поданою заявою. Не заперечив, що позивачка зверталася до відповідача з клопотанням про відкликання заяви на звільнення, однак, таке клопотання не було зареєстровано по журналу вхідної кореспонденції, а тому, на його думку, не може вважатися таким, що було подано належним чином. При цьому вказав, що на посаду, яку займала позивачка був запрошений інший працівник. Відносно дати звільнення зазначив, що позивачкою у позовній заяві така помилково вказана як 04.09.2013 року, хоча фактично звільнення відбувалося 02.09.2013 року. Вказав, що позивачка відмовилася від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення, про що був складений протокол про таку відмову. Заперечив проти вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, вважаючи її безпідставною та на обґрунтування розміру якої позивачем не надано жодного доказу. Окрім цього, просив суд, враховуючи те, що фактично звільнення відбувалося 02.09.2013 року, а до суду позивачка звернулася 03.10.2013 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, застосувати строк позовної давності. За таких обставин у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Під час розгляду справи представники відповідача проти позову заперечили з вищенаведених підстав, просили суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивачки, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 01.09.2010 року позивачку було прийнято на посаду викладача Сколівської школи мистецтв по класу образотворчого мистецтва згідно наказу № 7 від 01.09.2010 року, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис № 5. З наявної в матеріалах справи копії заяви вбачається, що у серпні 2013 року позивачка звернулася до директора Сколівської школи мистецтв з заявою про звільнення її з роботи викладача художнього відділу за власним бажанням з 01.09.2013 року. Порядок звільнення працівника за власним бажанням регулюється нормами ст. 38 КЗпП України, якою передбачено право працівника розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу й не зажадав розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник також має право відкликати заяву про звільнення до настання двотижневого строку, зафіксувавши факт подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що законодавством не встановлено обов`язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, а тому працівник може заявити про відкликання своєї заяви і в усній формі. Для доведення факту відкликання заяви про звільнення, в разі виникнення спору з цього приводу, можуть братися до уваги будь-які докази, передбачені цивільним процесуальним законодавством. 04.09.2013 року позивачку було звільнено з посади викладача Сколівської школи мистецтв згідно наказу № 04 від 02.09.2013 року, про що свідчить запис у трудовій книжці позивачки № 6 від 04.09.2013 року. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що позивачка після закінчення строку попередження про звільнення, тобто після 01.09.2013 року не залишила роботу й не наполягала на розірванні трудового договору, а тому відповідач не вправі був звільнити її за раніше поданою заявою. Суд не бере до уваги твердження представників відповідача про те, що на місце позивачки було запрошено іншого працівника, оскільки протягом двотижневого строку від дня подачі заяви про звільнення посада не вважається вакантною. Крім того, представниками відповідача не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин, за наявності яких іншому працівнику не могло бути відмовлено в укладенні трудового договору, оскільки єдине виключення, яке передбачене КЗпП України - це якщо роботодавець прийняв на місце такого працівника особу в порядку переведення з іншого підприємства, оскільки такому працівнику заборонено відмовляти в прийомі на роботу. Суд також не бере до уваги твердження позивачки про те, що нею була подана заява про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, оскільки на підтвердження факту подання такої заяви позивачкою не надано жодного доказу і такий не знайшов свого підтвердження під час розгляду даної справи. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 р. № 58, записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. З копії трудової книжки позивачки видно, що її було звільнено з посади викладача Сколівської школи мистецтв згідно наказу № 04 від 02.09.2013 року, про що зроблено відповідний запис № 6, який не містить посилання на відповідну статтю, пункт закону, тобто є таким, що не проведений у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства, що є порушенням вищевказаної Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях. Із копії протоколу екстрених зборів викладачів від 02.09.2013 року вбачається, що позивачка в присутності викладачів Сколівської школи мистецтв, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовилась поставити підпис про ознайомлення з наказом про звільнення та отримати трудову книжку. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що 02.09.2013 року вони особисто не були присутніми при відмові позивачки від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та отримати трудову книжку. Зазначили, що про таку відмову їм стало відомо зі слів директора Сколівської школи мистецтв [PERSON], котра повідомила їх про звільнення [PERSON] та про її відмову ознайомитися з наказом про звільнення і отримати трудову книжку, яку попросила засвідчити своїми підписами у протоколі викладачів від 02.09.2013 року. Суд не надає віри показам свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], котрі у судовому засіданні показали, що вони були присутні 02.09.2013 року при звільненні позивачки, котра відмовилась отримати трудову книжку та ознайомитися з наказом про звільнення, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, зокрема записом у трудовій книжці № 6 згідно якого позивачку було звільнено з посади викладача Сколівської школи мистецтв 04.09.2013 року та показами у судовому засіданні свідка [PERSON], котра є викладачем Сколівської школи мистецтв та очолює профспілковий комітет. Зокрема [PERSON] показала, що в середу, 04.09.2013 року, в другій половині дня, оскільки в цей день згідно розкладу у неї занять не було, її терміново викликали на роботу, де в присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] директор Сколівської школи мистецтв [PERSON] повідомила про звільнення позивачки [PERSON], оскільки остання страждає психічними захворюваннями. При цьому позивачці було вручено її трудову книжку. Дані покази свідка [PERSON] у судовому засіданні не оспорювалися представниками відповідача, відтак суд вважає їх неспростовними та надає їм віри. За огляду на викладене суд не бере до уваги протокол екстрених зборів викладачів від 02.09.2013 року, оскільки вважає, що такий був складений директором Сколівської школи мистецтв [PERSON] з метою уникнення відповідальності за порушення вимог чинного трудового законодавства при звільненні позивачки. Суд також не бере до уваги твердження представника відповідача - [PERSON] про наявність у позивачки психічних розладів, внаслідок чого вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки такі спростовуються наявною в матеріалах справи копією медичної довідки лікара-психіатра комінального закладу Сколівської районної ради «Сколівська центральна районна лікарня» від 15.10.2013 року згідно якої психіатричних протипоказань для виконання обов`язків викладача художнього відділу у [PERSON] не виявлено. Відносно застосування встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який, на думку представника відповідача [PERSON] є пропущений, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивачки відбулося 04.09.2013 року, з даним позовом до суду вона звернулася 03.10.2013 року, тобто в межах строку визначеному чинним законодавством для справ такої категорії, у зв`язку з чим підстав для застосування строків позовної давності суд не вбачає. З приводу позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000 гривень, суд вважає, що така не підлягає задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивачкою, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не було доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема не надано жодних доказів про те, що дії відповідача призвели до моральних страждань позивачки, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя і таких доказів у судовому засіданні не здобуто. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині поновлення позивачки [PERSON] на посаді викладача Сколівської школи мистецтв і виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими, доведеними у судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір, з одночасним одночасно прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допускається до негайного виконання.

Outcome: partial