Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], яким просила поновити строки для подання позовної заяви, визнати дії відповідача щодо неповернення боргу у сумі 6450 доларів США незаконними, стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти у гривні, яка еквівалентна 6450 доларів США, та на відшкодування моральної шкоди стягнути 20 000 грн.. В обґрунтування позову посилалася на те, що 25.07.1997 року вона дала у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 6450 доларів США, що підтверджено відповідною розпискою. Відповідачка зобов'язалася повернути грошові кошти до 15.08.1997 року. У строки, передбачені розпискою відповідачка борг не повернула, а тому 09.07.2000 року написала власноручно ще одну розписку, в якій [PERSON] зобов'язалася повернути гроші, взяті в борг, до 01.01.2001 року. Але [PERSON] знову не повернула гроші у відповідні строки, у зв'язку з чим написала ще одну розписку, в якій зобов'язалася повернути борг вже до 15.09.2003 року. На постійні прохання позивачки до [PERSON] повернути борг, грошові кошти так і не були повернуті. Позивачка 18.11.2003 року звернулася до Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України із заявою про притягнення [PERSON] до відповідальності. Справа тривалий час перебувала в провадженні Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області та 12.10.2012 року було винесено постанову про закриття кримінальної справи. Але і на теперішній час кошти, які взяла у борг [PERSON] так і не повернуті. Позивачка зазначала, що діями відповідачки щодо ухилення від сплати боргу їй спричинена моральна шкода, оскільки остання постійно переживала через неповернення боргу, відчувала постійне психологічне напруження та головні болі через безперервні звернення до органів міліції та прокуратури. На підставі викладеного [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. До судового засідання позивачка не з'явилася, проте присутній в судовому засіданні її представник [PERSON], підтримав позовну заяву у повному обсязі, просивши про її задоволення та пояснивши, що він просе стягнути суму боргу за договором позики в гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення, яка буде дорівнювати 6450 доларів США, про що подав відповідну заяву. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву, якою заперечували проти позовних вимог [PERSON], просивши відмовити в їх задоволенні, застосувати позовну давність та просила розглядати справу у її відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши заперечення відповідачки, дослідивши докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні 25.07.1997 року [PERSON]. позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 6450 доларів США, які зобов'язалась повернути до 15.08.1997 року, про що складено відповідну розсипку. Суду також представлено розписку, відповідно до якої [PERSON] зобов'язалася грошові кошти, які вона позичила у [PERSON] 25.07.1997 року, повернути до 01.01.2001 року. Згідно розписки від 16.05.2003 року [PERSON] знову підтвердила факт отримання грошей в сумі 6450 доларів США у [PERSON], де також зазначалося, що гроші вона не повернула, але зобов'язується повернути до 15.09.2003 року. Цивільні відносини за договором позики від 25.07.1997 року продовжують існувати і відповідно до п.п.4,9 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до них застосовуються положення цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника. Таким чином, підписання [PERSON] договору позики є доказом отримання нею від [PERSON] позики в сумі 6450 доларів США. Розписка, яка надана суду складена у простій письмовій формі, відповідно до якої [PERSON] передала грошові кошти [PERSON] в сумі 6450 доларів США. Тобто, між сторонами виникли договірні правовідносини, згідно з якими передані гроші, які [PERSON] в установлений договором строк не повернула. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачкою подано заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Але суд не може погодитися з тим, що позивачкою пропущений строк позовної давності, виходячи з наступного. У 2003 році [PERSON] підтвердила факт отримання грошових коштів в розмірі 6450 доларів США у [PERSON], про що зазначено у відповідній розписці. До матеріалів справи додано копію листа за підписом заступника прокурора Харківської області від 10.03.2006 року, з якого вбачається, що [PERSON] не відмовляється від боргу, який існує перед [PERSON]. Також з постанови старшого слідчого СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 12.10.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи вбачається, що будучи допитаною [PERSON] пояснювала, що вона дійсно у 1997 році займала у [PERSON] грошові кошти на розвиток бізнесу. В постанові також зазначалося, що під час очної ставки з [PERSON] та [PERSON], остання підтвердила свої пояснення. Тобто під час допиту слідчим [PERSON]. визнавала свій борг перед [PERSON]. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ст. 264 ЦК України). На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики від 25.07.1997 року в розмірі 6450 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час ухвалення рішення становить 73 504 грн. 85 коп., за даними НБУ курс долару США до гривні становить 1139,6110 грн. за 100 доларів США (газета Урядовий кур'єр). Що стосується вимог позивачки про визнання дій відповідача щодо неповернення боргу незаконними та стягнення моральної шкоди, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст. 15 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України), а тому визнання дій відповідачки незаконними є невірно обраним способом захисту порушеного права. Також необхідно зауважити, що за загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільна відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення позики встановлена ст.ст. 1050, 625 ЦК України, які не містять такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди. Оскільки законом та договором позики відшкодування моральної шкоди не передбачено, правових підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається. Питання щодо судового збору, суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial