Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, ними за спільні кошти було придбано легковий автомобіль ВАЗ 2108 випуску 1987 року, який зареєстрований за [PERSON] в ТСЦ №5343 05.09.2017 року за реєстраційним номером [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2017 року. Середня ринкова вартість автомобіля складає 40 000 грн. Автомобіль перебуває у володіння та користуванні відповідача. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, вона згодна на отримання компенсації вартості належної їй частки і звернулась в суд з позовом про стягнення з відповідача на її користь 20 000 грн. в рахунок компенсації вартості у спільному майні сторін. На підставі викладеного позивач [PERSON] прохала суд : стягнути з [PERSON] на її користь в рахунок компенсації вартості належної їй частки у спільному сумісному майні сторін - автомобіль ВАЗ 2108 кошти в сумі 20 000 грн. та припинити право власності її [PERSON] на ? частину автомобіля ВАЗ 2108. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, звернулася до суду з заявою в якій прохала розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає їх задовольнити. Прохала вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідач в судове засідання не з'явився. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій прохав справу розглядати без його участі та без участі відповідача. У задоволенні позову прохав відмовити. У зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2017 року по 18.09.2018 року. (а.с. 5,6). Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано легковий автомобіль марки ВАЗ 2108, 1987 року випуску, зеленого кольору, кузов [NUMBER], який було зареєстровано за [PERSON] в ТСЦ №5343 05.09.2017 року за реєстраційним номером [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2017 року. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] продав автомобіль [NUMBER], що підтверджується копіями договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16.10.2018 року, договору комісії №4.16.10 від 16.10.2018 року (а.с. 40, 42). Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень Цивільного кодексу України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Таким чином, встановлено, що спірний автомобіль продано відповідачем 16.10.2018 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами та матеріали справи не містять даних про те, що вказаний продаж було вчинено зі згоди позивача чи отримані кошти за проданий автомобіль були використані в інтересах обох сторін. Згідно зі ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст.319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Фактично у даній справі позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, обравши способом його поділу отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а саме автомобіль, оскільки вказане майно є неподільним, що відповідає положенням ч.ч. 2,4 ст. 71 СК України. Викладене також підтверджується і відповіддю на відзив, у якій позивач прохає суд задовольнити позов про поділ спільного сумісного майна. (а.с. 48-49). Крім цього, заявляючи вимоги щодо стягнення з [PERSON] на її користь компенсації вартості належної їй частки у спільному сумісному майні та припинення її права власності на 1/2 частину автомобіля, позивачем не заявлялося позовних вимог про визнання спірного майна, а саме зареєстрованого за відповідачем автомобіля, спільним сумісним майном її та відповідача. Виходячи з положень ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, а також тих обставин, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля позивачем не оспорювався, його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним, то на час розгляду справи в суді вищевказане майно не перебуває у власності сторін, а тому немає і підставі здійснювати його поділ. Згідно звіту про оцінку майна автомобіля ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер [NUMBER], вартість вказаного транспортного засобу становить 10 000 грн.(а.с.33-41). За таку ж суму спірний автомобіль був проданий відповідачем, як зазначено в договорі купівлі-продажу від 16.10.2018 року (а.с.42). Позивач за час розгляду справи в суді позовні вимоги не змінювала, не оспорювала договір купівлі-продажу спірного автомобіля, не заявляла вимог про стягнення відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, тощо, а суд не може вийти за межі позовних вимог, за власною ініціативою змінити підстави чи предмет позову і розглядає справу у межах заявлених позовних вимог згідно визначених позивачем предмету та підстав позову. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки на час розгляду справи в суді спірне майно не перебуває у власності сторін.

Outcome: dismissed