Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2013 року позивач придбав квартиру №26, що знаходиться по вулиці 600-річчя у будинку 44 в м. Вінниці, на підставі укладеного між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу. 27.11.1993р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який належним чином зареєстрований, а тому, як зазначає позивач, вказана квартира належить їм на праві спільної власності. 11.06.1996р. у сторін народився син [PERSON], який також проживає у зазначеній квартирі. Однак, позивач та відповідач не можуть знайти домовленості у порядку користування квартирою, відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визначити порядок користування квартирою, що знаходиться в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 44/26, виділивши [PERSON] та [PERSON] в користування частину квартири, а саме вітальню орієнтовною площею 17,2 кв.м., а [PERSON] меншу кімнату орієнтовною площею 10 кв.м. та забезпечивши загальний порядок користування кухнею, ванною кімнатою та коридором. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, позивач додаткового пояснила, що квартира була придбана у період шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільним майном. В даній квартирі проживає три особи: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач) та їх син [PERSON] (третя особа). На даний час між позивачем та відповідачем складні стосунки, а тому позивач разом з сином [PERSON] проживають у кімнаті площею 10 кв.м., а відповідач проживає у кімнаті, площа якої значно більша - 17,2 кв.м. Однак, оскільки [PERSON] уже повнолітній, а в кімнаті 10 кв.м. влаштувати два ліжка (дивани) для відпочинку немає можливості, позивач вважає, що меншу кімнату слід залишити відповідачу, а більшу їй та сину, на що відповідач категорично не погоджується. Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність, зазначивши також про те, що дійсно між сторонами на даний час складні стосунки, дійсно відповідач проживає у кімнаті більшої площі - 17,2 кв.м., а позивач разом з сином [PERSON] проживають у меншій кімнаті площею 10 кв.м., однак відповідач не створює перешкод у користуванні квартирою дружині і сину. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги його матері, а також пояснив, що зі своїм батьком (відповідачем) не вдається знайти порозуміння щодо користування квартирою, оскільки той зловживає спиртними напоями та агресивно реагує на спроби врегулювати це питання мирним шляхом. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 листопада 1993 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 27.11.1993р. (а.с. 8) Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Головіна». Як вбачається зі свідоцтва про народження серії 1-ФР №343135 від 18.07.1996р., 11 липня 1996 року у позивача та відповідача народився син [PERSON]. (а.с. 9) 02 липня 2013 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу, відповідно до пункту 1.1 якого продавець продала, а покупець купив належну продавцю квартиру №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці. (а.с. 5, 6, 61) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 5575911, сформованого 02.07.2013р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що власником квартири №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці являється [PERSON]. (а.с. 7) В той же час, у пункті 4.12 договору купівлі продажу від 02.07.2013р. зазначено, що згода дружини покупця, [PERSON], на укладання цього договору, посвідчена 02.07.2013р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №3021. (а.с. 59) Як уже зазначалося вище, позивач в судовому засіданні пояснила, що квартира №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці, хоч і була оформлена на відповідача, однак придбана у період шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільним майном й у даній квартирі, з моменту її придбання та до цього часу, проживає три особи: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач) та їх син [PERSON] (третя особа). Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, щодо того, що квартира №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці є спільною сумісною власністю подружжя та не заперечував стосовно того, що позивач, відповідач та третя особа фактично проживають у даній квартирі. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК). Під майном, частина перша статті 190 Цивільного кодексу України, має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач являються співвласниками квартири №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, а відтак подружжя мають рівні права на володіння, користування і розпорядження квартирою. Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. В той же час, згідно з частиною першою статті 66 Сімейного кодексу України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Однак, як встановлено в судовому засіданні сторони не знаходять згоди, щодо порядку користування оспорюванню квартирою. Посилання представника відповідача в судовому засіданні на протилежне не підтверджені жодними доказами та повністю спростовуються пояснення наданими в судовому засіданні позивачем та третьою особою. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що сторони не в змозі самостійно домовитися між собою про порядок користування майном, що їм належить на праві спільної сумісної власності, суд вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці. Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд звертає увагу на те, що у даній справі вимоги про поділ майна подружжя та збільшення частки одного з подружжя не є предметом позовних вимог, такі вимоги судом не розглядаються, однак при встановленні порядку користування квартирою суд виходить із закріпленого принципу рівності часток. З технічної характеристики та плану квартири вбачається, що квартира №26 в будинку №44 по вулиці 600-річчя у місті Вінниці складається з двох кімнат житловою площею 27,6 кв.м., у тому числі кімната (№5) площею 10,4 кв.м., кімната (№6) площею 17,2 кв.м., кухні площею 5,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., санвузла площею 1,1 кв.м., коридору площею 6,4 кв.м., кладової площею 1,1 кв.м. (а.с. 64, 65) В судовому засіданні позивач зазначила, що оскільки син позивача та відповідача - [PERSON] уже повнолітній, а в кімнаті 10,4 кв.м. влаштувати два ліжка (дивани) для відпочинку немає можливості, позивач просить меншу кімнату залишити відповідачу, а більшу, площею 17,2 кв.м. залишити їй та сину, решту приміщень залишити в спільному користуванні. Статтею 15 ЦК України закріплено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В той же час, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. (ст. 3 ЦК) Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на зазначене, враховуючи принцип рівності часток у майні подружжя, засад\~справедливості, добросовісності та розумності, а також беручи до уваги те, що позивач проживає в одній кімнаті з повнолітнім сином, а відповідач проживає в окремій кімнаті, яка має площу майже вдвічі більшу за площу кімнати в якій проживають дружина та син, суд вважає вимоги позивача щодо запропонованого порядку користування квартирою обґрунтованими. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. В той же час, позовні вимоги, в частині виділення в користування [PERSON] частини приміщень квартири, задоволенню не підлягають, оскільки чинним Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено можливості розгляду та вирішення вимог щодо третіх осіб. Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, оскільки позовні вимоги задоволено, з відповідача слід стягнути на користь позивача 640,00 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial