Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія») про стягнення коштів, визнання пункту договору недійсним. Зазначила, що 11 березня 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу - автомобіля Suzuki SX 4 д.н.з. [NUMBER]. Договір укладено на строк з 13 березня 2014 року по 12 березня 2015 року (п. 13 договору). Вказала, що 11 березня 2015 року на вул. Мішуги, 8 у м. Києві транспортний засіб було пошкоджено невідомою особою. Про вказану подію вона одразу повідомила диспетчерську службу технічного асистансу страховика та представників правоохоронних органів, якими було зафіксовано факт пошкодження транспортного засобу. 13 березня 2015 року Позивач, на виконання п. 21.1.6 Договору, надав страховику письмову заяву-повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку. 13 та 18 березня 2015 року представником відповідача було проведено огляд транспортного засобу, про що складено відповідні протоколи. Відповідно до п. 17 договору вартість матеріального збитку встановлюється згідно розцінок гарантійної станції технічного обслуговування. Із рахунку фактури № 638201_РФ_00303586 від 19.03.2015 р. ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» слідує, що вартість ремонту транспортного засобу становить 28 759,27 грн. 24 березня 2015 року позивач надав відповідачу письму заяву на виплату страхового відшкодування. 27 березня 2015 року страховиком складено страховий акт № КАСКО/178/000/15/0025, яким прийнято рішення про здійснення виплати страхового відшкодування, шляхом перерахування на рахунок ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» суми у розмірі 13 967,23 грн. Визначаючи суму страхового відшкодування, відповідач у страховому акті посилається на пп. «б» п. 21.9 договору, що передбачає пропорційну відповідальність страховика. Позивач вказала, що не погоджується із розрахунком страхового відшкодування, застосованим відповідачем. Зі страхового акту слідує, що розраховуючи суму страхового відшкодування відповідач, посилаючись на пп. «б» п. 21.9 договору, виходив з того, що дійсна вартість транспортного засобу на момент настання страхового випадку (273 732,97 грн.) перевищує його дійсну вартість вказану в п. 10 договору (140 000,00 грн.), а тому має застосовуватися пропорційна відповідальність. Зазначила, що такі висновки не відповідають умовам Договору та положенням законодавства. Відповідно до пп. «б» п. 21.9 договору розмір страхового відшкодування за пошкоджений застрахований транспортний засіб визначається виходячи з розрахованого обсягу матеріального збитку з урахуванням пропорційної відповідальності, що застосовується якщо дійсна вартість транспортного засобу на момент страхового випадку перевищує 10% дійсної вартості транспортного засобу, вказаної у п. 10 Договору. Відповідно до п. 10 Договору, дійсна вартість транспортного засобу становить 140 000,00 гривень. Дійсна вартість транспортного засобу на момент страхового випадку визначена страховиком на підставі додатку до справи № МК0313_МК0272_15, відповідно якого дійсна вартість становить 273 732,97 грн. Таким чином, страховик прийшов до висновку, що дійсна вартість транспортного засобу на момент страхового випадку перевищує 10% дійсної вартості транспортного засобу вказаної у п. 10 договору, що є підставою для застосування пропорційної відповідальності. Із п. 19.11 договору слідує, що при застосуванні пропорційної відповідальності страхове відшкодування розраховується пропорційно відношенню страхової суми, встановленої на момент страхового випадку, до дійсної вартості транспортного засобу, встановленої на момент страхового випадку. Тобто для застосування пропорційної відповідальності є необхідним визначення страхової суми на момент страхового випадку. Таким чином, застосування відповідачем пропорційної відповідальності, на думку позивачки, не відповідає положенням договору та вимогам законодавства. Вказала, що оскільки страхове відшкодування сплачено не у повному обсязі, відповідач зобов'язаний сплатити недоплачену частину страхового відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Страховий акт про здійснення часткової виплати у розмірі 13 967,23 грн. від 27 березня 2015 року. Відповідно до п. 21.5 договору строк виплати страхового відшкодування складає 5 робочих днів після прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Таким чином, у разі прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування у повному обсязі, останнім днем для його виплати було б 3 квітня 2015 року. Загальна кількість днів прострочення становить 150 календарних днів. Враховуючи вищевикладене, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача інфляційне збільшення простроченої суми у розмірі 2 227,15 грн. і три проценти річних від простроченої суми у розмірі 173,74 грн. Згідно з умовами договору (п. 20.2.3 Договору) страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику (вигодонабувачу) пені у розмірі 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період прострочення, за кожен день прострочки. Загальна кількість днів прострочення (з урахуванням дня подання позовної заяви) становить 150 календарних днів. Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити на її користь суму пені в розмірі 0,01% від суми страхового відшкодування за кожний день прострочення, а саме 211,38 грн. Як було зазначено вище, розрахунок суми страхового відшкодування здійснювався відповідачем із застосуванням пропорційної відповідальності. Вважає, що положення суперечать положенням законодавства, є несправедливими та порушують права страхувальника: умови договору викладені таким чином, що страхове відшкодування, в будь-якому разі має визначатися з урахуванням пропорційної відповідальності страховика, яка унеможливлює задоволення майнових інтересів страхувальника внаслідок неможливості відновлення пошкодженого майна, а отже, суперечить суті майнового страхування; Закон України «Про страхування» передбачає застосування пропорційної відповідальності лише у випадку, коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування (ч. 17 ст. 9 Закону про страхування), проте, як слідує із п.п. 9,10 договору, дійсна вартість транспортного засобу дорівнює страховій сумі, отже, положення договору, що передбачають застосування пропорційної відповідальності страховика у випадку, іншому, ніж передбачено законодавством, обмежує Страхувальника на отримання страхового відшкодування у розмірі, що дорівнює фактичному розміру завданої шкоди і тому є несправедливими; застосування пропорційної відповідальності суперечить положенням законодавства, оскільки умови договору передбачають, що страхове відшкодування при пропорційній відповідальності розраховується з урахуванням розміру і суми, встановленої на момент страхового випадку, однак, відповідно до ч.ч. 14, 15 ст. 9 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми визначається під час укладення чи зміни договору страхування, в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладення договору, якщо інше не передбачено договором страхування, отже, законодавство не передбачає можливості встановлення страхової суми на момент страхового випадку. Посилаючись на зазначені обставини, просила стягнути з відповідача на її користь 14 092 грн. 04 коп. страхового відшкодування, 2 227 грн. 15 коп. інфляційних, 173 грн. 74 коп. - 3% річних, 211 грн. 38 коп. пені, а також просила визнати недійсним п. 19.11, підпункт «б», п. 21.9 договору добровільного страхування від 11 березня 2014 року. У судовому засіданні позивач підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що 13.03.2015 р. позивач звернувся до відповідача з повідомленням про настання 11.03.2015р. події, що має ознаки страхового випадку. Відповідно до рахунку фактури №638201_РФ_00303586 від 19.03.15 р. вартість відновлювального ремонту, без урахування фізичного зносу деталей автомобіля в результаті його пошкодження склала 28759,27 грн. 27 березня 2015 року був складений та підписаний страховий акт КАСКО/178/000/15/0025, згідно з яким пошкодження автомобіля визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування у розмірі 13967,23 грн. Відповідач за платіжним дорученням № 116 від 31.03.2015р., виплатив страхове відшкодування у розмірі 13 967,23 грн. Відповідач зазначив, що при укладенні договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов, і не існує будь-яких умов, які можуть бути суттєвими і необхідними за змістом договору. Між сторонами договору була досягнута згода за всіма положеннями, які передбачені ст. 982 ЦК України та ст.16 Закону України «Про страхування». Сторони договору своїми підписами підтвердили однакове розуміння ними умов договору та його правових наслідків. Пункти 19.11. та 21.9 договору знаходяться у системному зв'язку, оскільки містять поняття пропорційної відповідальності, умови і порядок її застосування. Окреме цитування або застосування пунктів 19.11. або 21.9 договору призводить до спотворення всієї правової конструкції договору та встановленого балансу майнових ризиків сторін договору. Згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності, дійсна вартість застрахованого за договором транспортного засобу складає 273 732,97 грн. Відповідно до п.10 договору, страхова сума по цьому транспортному засобу становить 140 000,00 грн. Враховуючи наведене вище, відповідач

Outcome: dismissed