Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 04.11.2004р. є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку, крім неї, з 2001 року за згодою колишнього власника квартири зареєстрований відповідач. Однак, відповідач у квартирі не проживає, добровільно знятися з реєстрації не бажає, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом. Враховуючи те, що [PERSON] не є членом сім'ї позивача, він не має права на користування будинком з часу припинення права власності колишнього власника квартири, тому просила усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, суду пояснили, що відповідача слід визнати такою особою, що втратила право на користування житлом як такого, що не є членом сім'ї позивача в силу ст. 64 ЖК УРСР. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 04.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівської міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №5965, позивач [PERSON] стала власником будинку [ADDRESS]. Право власності на будинок зареєстроване за [PERSON] 06.12.2004р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З паспорта громадянки України серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] з 1988 року зареєстрована в належному їй будинку [ADDRESS]. З домової книги на будинок [ADDRESS] вбачається, що відповідач [PERSON] з 01.08.2001 року зареєстрований в належному позивачеві будинку. Таким чином, на час реєстрації [PERSON] в спірній квартирі (2001 рік) власником була мати позивача - [PERSON], яка в 2004 році подарувала будинок дочці [PERSON] і право власності на будинок перейшло до позивача, яка своєї згоди на реєстрацію відповідача в будинку не надавала у зв'язку із тим, що власником будинку не була. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири/будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований у будинку [PERSON] не як член її сім'ї. Право [PERSON] на користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право [PERSON] на користування житлом. Отже, після того, як мати [PERSON], до якої відповідач вселився, позбулася права власності, [PERSON] отримав статус тимчасового жильця. Таким чином, встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON] та ніколи ним не був. Оскільки [PERSON] є власником вказаного вище будинку, а відповідач зареєструвався у ньому зі згоди колишнього власника, відповідач ніколи не був і не є членом сім'ї позивача, у будинку не проживає, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо усунення перешкод у користуванні належним їй будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved