Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,5693 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах смт Котельва на території Котелевської селищної ради Полтавської області по вул. Обїзна, 46, й до дня смерті належала [PERSON], який помер 02.04.2017 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті чоловіка [PERSON], вона є спадкоємцем за законом земельної ділянки загальною площею 0,5693 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивачка вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє її права як спадкоємця за законом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 24-26, 29). [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 30). Відповідач Котелевська селищна рада Полтавської області 26.07.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 28). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Котелевська державна нотаріальна контора, 26.07.2018 року подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі державного нотаріуса. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не надала (а.с. 27). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 02.04.2017 року помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №344281, видане 03.07.2017 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 10). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,7232 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території смт Котельва Полтавської області, вул. Радянська (нова назва вулиці Обїзна), 46 та вул. Белінського. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №061160, виданого 01.11.2001 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1499 (а.с. 12) та рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18.05.2018 року справа №535/96/18, відповідно до якого, встановлено факт, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії I-ПЛ № 061160, виданий Котелевською селищною радою Полтавської області 01 листопада 2001 року на імя [PERSON] на земельні ділянки площею 0,7232 га, які надані для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в межах смт Котельва на території Котелевської селищної ради по вул. Об'їзна, 46 та вул. Белінського, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1499, дійсно належить [PERSON], який помер 02.04.2017 року; визнано за [PERSON], [INFO] , уродженкою та жителькою смт. Котельва Котелевського району Полтавської області вул. Об'їзна, 46, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER], в порядку спадкування за законом право власності на нерухоме майно, що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 59, 0 кв. м., в тому числі житлової площі 21, 1 кв. м., та господарських будівель і споруд: літньої кухні літ. Б, б, сараю літ. В, сараю літ. в, сараю літ. Г, сараю літ. г, гаражу літ. Д, погребу літ. Ж, колодязю № 3 , яке знаходиться за адресою: вул. Обїзна, 46, смт. Котельва, Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належало [PERSON], який помер 02.04.2017 року; та визнано за [PERSON], [INFO], уродженкою та жителькою смт. Котельва Котелевського району Полтавської області вул. Об'їзна, 46, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,1539 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства, та розташована в межах смт Котельва на території Котелевської селищної ради Полтавської області по вул. Миколи Гнедича (стара адреса вул. Белінського), та на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії I-ПЛ №061160, виданого Котелевською селищною радою Полтавської області від 01.11.2001 року, до дня смерті належала [PERSON], який помер 02.04.2017 року (а.с. 14-16). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області від 17.05.2017 року за №2293, [PERSON], який помер 02.04.2017 року, був зареєстрований за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини з [PERSON] за вказаною адресою проживала [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], її родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про одруження серія ІІІ-УР №942383, виданим 05.02.1965 року Котелевською сільською Радою Котелевського району Полтавської області (а.с. 9). Позивачка не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, у звязку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. В проваджені Котелевської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №54/2017 на майно [PERSON], який помер 02.04.2017 року. Справа заведена на підставі заяви про прийняття спадщини від імені [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №061160 від 01.11.2001 року, земельна ділянка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved