Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ Альфа-банк про розірвання кредитного договору, зазначивши, що 16.05.2014 року уклала з ПАТ «Альфа-банк» кредитний договір, станом на 30.09.2015 року у позивача зявилась заборгованість, яку 05.11.2015 року вона погасила. Відповідачем було подано позов про дострокове стягнення коштів за кредитним договором, в якому вимоги про розірвання кредитного договору заявлено не було, хоча, на думку позивача, подібне звернення є одностороннім припиненням договірних взаємовідносин. На момент винесення судом рішення про стягнення коштів у повному розмірі від 09.11.2015 року фактична заборгованість за кредитним договором була відсутня, тобто підстава для звернення банком до суду з позовом про дострокове погашення кредитного договору припинила своє фактичне існування до того як по ній було винесене рішення. 22.02.2016 року позивачем було надано пропозицію банку про розірвання кредитного договору у звязку з неможливістю одночасного виконання рішення суду і кредитного договору, так як виконуючи рішення суду, а саме: вносячи оплати на рахунок виконавчої служби, отримує регулярні звернення від банківської установи з вимогою вносити проплати до каси банку. На даний час позивач не має можливості сплачувати суми передбачені договором, що, в разі не розірвання договору, призведе до подальших порушень договору, а у відповідача, в такому випадку, буде можливість продовжувати нараховувати пеню та штрафні санкції. Вважає, що істотними змінами обставин після укладання відповідного кредитного договору є те, що позивач на даний час не отримує жодних заробітків, окрім певних видів державної допомоги, не має будь-яких інших джерел доходу, що обумовлено економічною кризою та іншими, незалежними від сторін зовнішньоекономічними факторами, так як ні позивач, ні відповідач не розраховували при укладенні договору і не могли передбачити їх настання, в силу чого позивач, посилаючись, зокрема, на вимоги ст. 652 ЦК України, просить суд розірвати кредитний договір № 500940418 укладений 16.05.2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Альфа-банк. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак, звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, повідомлення про причини своєї неявки та заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надіслав, в силу чого, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, що регламентується ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, взявши до уваги відсутність заперечення з боку позивача про можливий заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд вивчивши матеріали справи, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до кредитного договору № 500940418 від 16.05.2014 року Публічне акціонерне товариство Альфа-банк надає [PERSON] кредит у сумі 40153 грн. 80 коп., процентна ставка за користування кредитом 15,99 % річних, тип процентної ставки фіксована, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії, - є 19.05.2019 року, кредит надається шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 500369503 від 07.05.2013 року, на рахунок № 29091500369503, що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-банк», узгодивши Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-банк» (а.с. 6). Згідно копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2015 року по справі № 127/20969/15-ц, позов Публічного акціонерного товариства Альфа-банк до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Альфа-банк заборгованість за кредитним договором № 500940418 від 16.05.2014 року у сумі 31804 грн. 30 коп., а також судовий збір у розмірі 318 грн. 04 коп. При цьому, стягнена судом заборгованість по зазначеному кредитному договору була визначена станом на 06.11.2015 року та складається з залишки суми кредиту в розмірі 31019,47 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 413,33 грн. Ухвалюючи рішення, суд зіслався, зокрема, на норму ч. 2 ст. 1050 ЦК України та зазначив, що у позивача виникло право вимагати дострокового повного виконання відповідачем зобовязань за договором. (а.с. 7). Відповідно до Листа пропозиції про розірвання кредитного договору, надісланого 17.02.2016 року [PERSON] на адресу ПАТ «Альфа-Банк», вбачається, що [PERSON] зверталась до ПАТ «Альфа-Банк» із пропозицією розірвати кредитний договір за взаємною згодою сторін, підтверджуючи намір виконувати покладений на неї рішенням суду від 10.11.2015 року обовязок по сплаті грошових коштів на користь ПАТ «Альфа-Банк» та пропонувала вважати припиненням дії кредитного договору № 500940418 від 16.05.2014 року дату набуття законної сили рішення суду про задоволення вимоги кредитора щодо дострокового погашення заборгованості, а саме: 20.11.2015 року (а.с. 9). Зміст листа № 19961-23.1-б/б від 02.03.2016 року, надісланого [PERSON] начальником відділу претензійної роботи ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON], зазначає, що ПАТ «Альфа-Банк» немає правових підстав для задоволення її прохання щодо розірвання кредитного договору № 500940418. Для закриття зазначеного договору необхідно сплатити всю існуючу заборгованість (а.с. 8). Зміст ч. 2 ст. 651 ЦК України зазначає, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Норма ч. 2 ст. 652 ЦК України визначає, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Таким чином, закон повязує можливість розірвання договору не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно існуючих чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК, при істотній зміні обставин, при цьому, з часу укладення договору повинні істотно змінитись не просто будь-які обставини, а саме такі обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, що відповідає приписам норми ч. 1 ст. 652 ЦК України. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висвітлену, зокрема, в постанові № 6-93цс11 від 20.02.2012 року, де зазначено, що настання світової фінансової кризи не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку. Суд звертає увагу на те, що існуючі правовідносини між сторонами, зокрема наявність судового рішення, яким було стягнуто заборгованість за відповідним кредитним договором на підставі вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту, вказують на наявність обставин про зміну кредитором строку виконання основного зобовязання в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тобто строк виконання відповідного кредитного договору був змінений в односторонньому порядку, шляхом реалізації кредитором своїх прав, передбачених законом, що було встановлено та підтверджено згаданим рішенням суду, а тому, в разі наявності в сторін спірних позицій щодо визначення кінцевої дати виконання відповідного основного зобовязання, тобто кінцевої дати дії строку відповідного кредитного договору, - то такі спірні правовідносини можуть бути предметом судового розгляду, але не з підстав, передбачених ст. 652 ЦК України. За даних обставин, оцінивши надані суду докази, враховуючи, що позивач не довів наявність одночасного існування чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, висвітлену, зокрема, в постанові № 6-93цс11 від 20.02.2012 року, згідно якої настання світової фінансової кризи не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку, в силу чого, даний позов, з підстав його заявлення, задоволенню не підлягає, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed