Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання незаконним і скасування рішення виконкому Цюрупинської міської ради від 12.04.1995р. № 93 «Про обмін правовстановлюючих документів на житлові будинки» та визнання недійсними виданих на його підставі Свідоцтв на право особистої власності на ім'я [PERSON] та [PERSON] від 18 квітня 1995 року, якими частки співвласників домоволодіння за адресою: [ADDRESS] були змінені з раніше існуючого співвідношення 50/100 у кожного із співвласників та встановлені у співвідношенні 86/100 та 14/100 відповідно. В судовому засіданні [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали, з посиланням на норми ЦК УРСР 1963р. стверджували, що спірний жилий будинок з надвірними підсобними приміщеннями і спорудами перебував у спільній частковій власності позивача та її батька у рівних частках, свою частку чи її частину позивач ніколи і нікому не відчужувала, згоди батьку на зменшення розміру своєї частки за рахунок збільшення його частки не надавала, законних підстав для такої зміни не існувало. Представник відповідача - виконавчого комітету Цюрупинської міської ради за довіреністю Серогодська Т.І. проти позову не заперечувала з тих обставин, що в розпорядженні виконкому відсутні докази, які б спростовували доводи позивача щодо незаконності оскаржуваного рішення виконкому та виданих на його підставі правовстановлюючих документів на спірний будинок. За клопотанням позивача та її представника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено [PERSON], представник якої за довіреністю [PERSON] позов вважає обґрунтованим і просить задовольнити повністю. Судом задоволено заяву представника гр. [PERSON] за довіреністю [PERSON] та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON]. В судовому засіданні представник третьої особи на стороні відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності вважаючи, що для оскарження рішення виконкому міськради від 12.04.1995р. та свідоцтв на право власності від 18.04.1995р. відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963р. встановлюється трирічний строк давності, який вже давно скінчився. Також правова позиція представника [PERSON] полягала в тому, що окремо розташоване від основного будинку приміщення літньої кухні насправді є і будувалося батьками позивача не як господарська будівля, а як новий будинок, що на його думку створювало обгрунтовані підстави для зміни розміру часток співвласників станом на дату прийняття оскаржуваного рішення відповідача, а сама [PERSON] знала про це і надала свою згоду на зміну розміру часток співвласників домоволодіння. Зазначене може бути підтверджено показами свідка [PERSON], рідної сестри позивача, про виклик і допит якої заявив відповідне клопотання, задоволене судом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] у своїх свідченнях та наданих суду письмових поясненнях повідомила, що в дійсності за життя батьків самовільно збудоване окреме приміщення під виглядом літньої кухні та інших підсобних будівель і прибудов до неї в дійсності було новим жилим будинком, і що їй відомо про усну згоду [PERSON] на зміну розміру часток. Заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, показання свідка, вивчивши та оцінивши надані у справу та витребувані докази, суд встановив наступне. До січня 1995 року жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1569кв.м. і який складається з каркасно-кам'яного жилого будинку, критого шифером, жилою площею 50,2 кв.м. під літ.»А», сараю літ.»Б», погрібу п/г, колодязя трубчатого №1, туалету №2, огорожі № 3 та сараю з п/д літ.»Г» належав на праві спільної часткової власності у рівних частках [PERSON], яка набула належну їй половину будівлі на підставі договору дарування від 14.07.1975р. (а.с.131), та [PERSON], який набув право власності на належну йому частку (половину будинку) на підставі договору дарування від 26.09.1957р.(а.с.118). 27.12.1994р. [PERSON], бажаючи подарувати належну їй частину (половину будинку) [PERSON], звернулася до Цюрупинського БТІ за оформленням необхідних документів (а.с.134), а 05.01.1995р. уклала відповідний договір (а.с.14-15), посвідчений державним нотаріусом Цюрупинської державної нотаріальної контори Лебою М.Л. та зареєстрований Херсонським МБТІ 17.01.1995р., згідно якого ? частина жилого будинку з належною частиною господарських та побутових будівель і споруд. Реалізуючи своє право власності на належну їй частину будинку та на підставі зазначеного договору дарування [PERSON] отримала 05.07.2002р. від Цюрупинської міської ради дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 784 кв.м. (а.с.23), а від виконкому ради 22.10.2003р. також і дозвіл на будівництво веранди до своєї частини будинку розміром 4,5 х 3,0 м, площею 13,5 кв.м. (а.с.24). 24.03.1995р. [PERSON], бажаючи подарувати належну йому другу половину будинку з господарчими побутовими будівлями та спорудами [PERSON], звернувся з відповідною заявою до Цюрупинського БТІ (а.с.140). Проте в укладеному 23.05.1995р. договорі дарування, посвідченому державним нотаріусом Цюрупинської державної нотаріальної контори Лебою М.Л. та зареєстрованому Херсонським МБТІ 17.09.2002р. (а.с.143) зазначено, що відчуженню підлягає не 50/100, а 86/100 частини жилого будинку. Як вказано у договорі, ця 86/100 частина жилого будинку з відповідною часткою будівель та споруд належить дарителю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 18.04.1995р., виданого виконкомом Цюрупинської міськради та зареєстрованого в Цюрупинському БТІ за № 619. Згідно рішення виконкому Цюрупинської міської ради від 12.04.1995р. № 93 «Про обмін правовстановлюючих документів на житлові будинки» (а.с.6), розглянувши документи, подані Херсонським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації, виконком вирішив дозволити ХООБ ТІ провести обмін правовстановлюючих документів на житловий будинок по [ADDRESS], встановивши частину [PERSON] у розмірі 86/100 замість 50/100, а частку [PERSON] у розмірі 14/100 замість 50/100. З пояснень представника третьої особи на стороні відповідача вбачається, що вказана зміна розміру часток співвласників відбулася внаслідок оформлення [PERSON] самочинно збудованого на вказаній земельній ділянці нового жилого будинку, яким насправді є окремо розташована літня кухня з прибудовами. Проте суд не погоджується з таким твердженням, яке спростовується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.18, 121, 136). Пунктом 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2003р. до правовідносин, що виникли до набрання чинності цим Кодексом, застосовується ЦК УРСР 1963р. Статтею 119 ЦК УРСР встановлено, що коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Судом встановлено, що прибудов, надбудов чи перебудов до спірного жилого будинку, позначеному у технічній документації літ. «А», які б вплинули на зміну розміру корисної площі, [PERSON] не здійснював. Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок. Відповідно, з моменту укладення та реєстрації 17.01.1995р. і до цього часу належним і чинним правовстановлюючим документом, згідно якого [PERSON] належить 1/2 [ADDRESS], є договір дарування від 05.01.1995р., а належним і чинним правовстановлюючим документом на другу половину цього будинку, що належить [PERSON], є договір дарування від 26.09.1957 року. Згідно п.26 діючої на час прийняття виконкомом рішення про зміну розміру часток Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1066 року, якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння). Судом встановлено, що письмової заяви зі згодою на зміну розміру часток співвласників [PERSON] не надавала. Доказів, які б свідчили про наявність такої заяви відповідачем та третьою особою на стороні відповідача також не надано. Такий доказ відсутній і в матеріалах архівного відділу Цюрупинської РДА, що підтверджується довідкою від 10.04.2013р. № 04-10/С-10 (а.с.11) та не підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка повідомила суду про наявність усної згоди позивача на зміну часток. Крім того, суди критично ставиться до її свідчень з огляну на неприязний характер її стосунків з позивачем, що з'ясувалося під час допиту свідка. Також суд не вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання незаконним і скасування рішення відповідача від 12.04.1995р. № 93 та визнання недійсними виданих на його підставі свідоцтв на право особистої власності, оскільки на час звернення до суду набрав чинності, діє і повинен застосовуватися ЦК України 2003р., а ЦК УРСР 1963р. втратив чинність. Згідно п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Із змісту позову та досліджених судом обставин і доказів вбачається, що оскаржуваним рішенням та виданими на його підставі свідоцтвами порушується право власності позивача. Згідно ст.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року № 4176-VI пункт 4 частини першої ст.268 ЦК України виключено, але розділом ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону встановлено, що протягом трьох років з дня набрання ним чинності особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позивачем [PERSON] надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, що не спростовується ні наявними в матеріалах цивільної справи письмовими доказами, ні поясненнями представника відповідача, представників третіх сторін, свідка, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved