Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 [PERSON], про визнання заповіту, складеного 04 березня 2015 року [PERSON], померлою 19 грудня 2016 року, недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 19 грудня 2016 року померла її бабуся [PERSON], [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно будинок №45, розташований по вул. Чапаєва (Запорізька) в м. Олександрії Кіровоградської області. 23 травня 2017 року вона звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Під час вчинення нотаріальної дії нотаріус повідомив, що 04 березня 2015 року за реєстровим №168 приватним нотаріусом [PERSON] посвідчено заповіт [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] мала лор-захворювання та захворювання очей (катаракта обох очей), тому підписати заповіт не могла. Після смерті [PERSON], її батька, а [PERSON] сина, який помер 05 січня 2014 року, стан [PERSON] погіршився, вона постійно приймала заспокійливі препарати, тому не могла повністю розуміти своїх дій. В день складання заповіту 04 квітня 2015 року, вона також приймала заспокійливі препарати. Відповідач [PERSON] позов не визнав та заперечував проти його задоволення з тих підстав, що заповіт померлою було перероблено після смерті її сина. Він разом зі своєю матірю є сусідами померлої [PERSON], її сестри проживають в селі, дочка в Росії. Весь час за нею доглядав її син, батько позивача, а після його смерті він. До смерті вона була в повному розумі, нормально бачила, зважаючи на вік, чула зі слуховим апаратом. Десь за два тижні до смерті в неї стався інсульт, він зі своєю матірю цілодобово доглядали за нею, а онука навіть не навідала її. Після інсульту вона погано говорила, але усіх впізнавала. Вона вирішила зробити заповіт на нього, коли онук виніс з будинку залізну плиту. Перед складанням заповіту вона про це поговорила з родичами, які її відвідували і всі підтримали її думку. Протягом місяця вона просила, щоб викликали додому нотаріуса. Викликали нотаріуса щоб зробити доручення на імя його дочка, яка займалась приватизацією землі померлої. Потім знову викликали додому нотаріуса, вона навіть сама сплатила за його послуги, і вдома було посвідчено заповіт. Він особисто не був присутнім під час посвідчення заповіту, хто був напевно не знає, можливо його дочка та мати. За життя він не чув, щоб померла хворіла на зазначені позивачем хвороби, але знає, що в неї були хворі ноги і вона чула зі слуховим апаратом. Це не заважало їй спілкуватись з сусідами і родичами, які її відвідували. Вона мала два слухових апарати і він постійно міняв в них батарейки. Вони проживали поруч протягом 5 6 років до смерті [PERSON] і весь час вона була зі слуховим апаратом. Перед тим як скласти на його імя заповіт вона також розпорядилась майном, що було в будинку: все із зали віддати сестрі, з дальньої кімнати Люді й [PERSON], його матері холодильник. Дочці в Росію написала листа, щоб та не ображалась, що вона все майно розділила між чужими людьми. Похованням займався він та дочка її рідної сестри. 19 жовтня 2017 року судове засідання відкладено на 06 листопада 2017 року за клопотанням позивача з метою надання їй часу на залучення адвоката та клопотанням відповідача з метою надання йому часу на складення заяви про виклик свідків (а. с. 56 57). 06 листопада 2017 року судове засідання відкладено на 16 листопада 2017 року у зв'язку з неявкою позивача (а. с. 64). 16 листопада 2017 року в судовому засіданні оголошено перерву до 04 грудня 2017 року у зв'язку із задоволенням клопотання позивача про витребування доказів та необхідністю часу для отримання витребуваних доказів (а. с. 76 79, 80). 04 грудня 2017 року в судовому засіданні оголошено перерву до 08 грудня 2017 року за клопотанням представника позивача з метою надання йому часу на ознайомлення з витребуваними доказами (а. с. 91 92). 08 грудня 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача та її представника про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (а. с. 103 105). 02 березня 2018 року у зв'язку з надходження з експертної установи справи разом з висновком експерта провадження у справі поновлено та справу призначено до судового розгляду на 04 квітня 2018 року (а. с. 112). 04 квітня 2018 року в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові, підтвердив раніше надані пояснення. Відповідача проти позову заперечував, підтвердив пояснення надані в попередніх судових засіданнях. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 [PERSON], належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 116). Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251 1252 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України підставою недійсності правочину може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства. Судом встановлено, що 19 грудня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 8). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно будинок №45, розташований по вул. Чапаєва (Запорізька) в м. Олександрії Кіровоградської області. [PERSON], [INFO], є онукою померлої [PERSON], що підтверджується копіює свідоцтва про народження [PERSON], відповідно до якого її батьком є [PERSON], [INFO], який помер 05 січня 2014 року (а. с. 7, 9). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження [PERSON], його матірю є [PERSON] (а. с. 32 (зворотній бік) 33 (зворотній бік)). З матеріалів спадкової справи №211-217 до майна померлої 19 грудня 2016 року [PERSON] встановлено, що із заявами про прийняття спадщини звернулися дві особи: 23 травня 2017 року позивач та 31 травня 2017 року відповідач (а. с. 25, 26). Інші заяви про прийняття спадщини або відмову у прийнятті спадщини до нотаріальної контори не надходили. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. 04 березня 2015 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] посвідчено заповіт [PERSON], яким остання все своє майно заповіла [PERSON] (а. с. 41). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є рідною сестрою померлої [PERSON], пояснила, що вона може запевнити, що до смерті [PERSON] перебувала у здоровому розумі, все памятала, а відповідач до смерті доглядав за нею. Раз на тиждень вона відвідувала сестру. Сестра скаржилась, що онук, брат позивача, виніс все залізо, позабирали ікони. Навіть після інсульту десь за 10 днів до смерті вона була паралізована, але усіх впізнавала. Зір в неї був нормальний, на катаракту ніколи не страждала. Хвороби були по старості. Вона усіх хто її відвідував повідомила, що складе заповіт на відповідача. Свідок особисто підтримала таке рішення сестри. Під час складання заповіту присутньою не була. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є донькою свідка [PERSON] та племінницею померлої [PERSON], пояснила, що [PERSON] до смерті все розуміла, керувала своїми діями. Майже щотижня вона її навідувала. Про складання заповіту на імя відповідача вона знала і підтримала таке її рішення, оскільки саме його родина доглядала за нею до смерті. Померла просила вибачення, що склала заповіт на чужих людей. Тяжкими хворобами вона не хворіла, чула зі слуховим апаратом. Коли приїздили сестри, її діти вона усіх впізнавала. Онуки, в тому числі позивач, її не відвідували. Заповітом вона віддячила людей за догляд. За життя вона працювала продавцем, продавала «газводу» з автоматів, читати і писати вміла. Слуховий апарат їй прислала два роки тому дочка з Росії, а до того купували в магазині «Оптика». Частиною 1 ст. 103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Пунктом 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. За клопотанням позивача та її представник судом призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу (а. с. 105). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №47 від 06 лютого 2018 року [PERSON] на будь-які психічні та поведінкові розлади на час підписання та посвідчення заповіту 04 березня 2015 року не страждала. За своїм психічним станом [PERSON] була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними при підписанні та посвідченні заповіту 04 березня 2015 року (а. с. 109 111). Зазначений висновок учасниками справи не оспорювався, не ставилось питання щодо його неповноти та неясності, а також щодо виклику експерта для надання усних пояснень. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини, стосовно психічного стану [PERSON] Даний висновок узгоджується з іншими доказами у справа, зокрема оригіналами медичної картки амбулаторного хворого №170/25 [PERSON] та індивідуальної карти амбулаторного хворого №0170 [PERSON], оглянутими судом в судовому засіданні, поясненнями учасників справи та показаннями свідків, з яких вбачається, що [PERSON] не перебував на обліку ні в наркологічному, ні в психіатричному диспансерах. Крім того, незважаючи на ряд хвороб, які були наявні за час життя [PERSON] та похилий вік останньої, жодного разу медиками не було рекомендовано [PERSON] пройти огляд у лікаря-психіатра. Також таке питання не ініціювалось ні позивачем, ні відповідачем за життя [PERSON] Крім того, заповіт складено [PERSON] майже за два роки до смерті. За таких обставин, підстав для відхилення висновку експерта судом не встановлено. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (презумпція психічного здоровя). Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доводи позивача та його представника про те, що [PERSON] при складанні заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а також, що заповіт від 04 березня 2015 року не відповідає її волі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому підстав для визнання недійсним заповіту, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 225 ЦК України, судом не встановлено, а отже позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. ст. 202, 203, 225, 1233 1235, 1247, 1251, 1252, 1257 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» та

Outcome: dismissed