Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а. У даному будинку також проживає її колишній чоловік, відповідач по справі [PERSON], який був засуджений до покарання у виді 3 років позбавлення волі, після відбуття якого він повернувся до дому, однак став агресивним, у них почали виникати конфлікти. 22.08.2016р. шлюб між ними було розірвано, дітей від даного шлюбу: [PERSON] [INFO] та Парасюк А-М.Я. [INFO], залишено проживати із нею. Однак їх конфлікти не припинилися, під час суперечок відповідач голосно на неї кричить та ображає нецензурними словами, що принижує її честь і гідність, і з цього приводу позивачка не раз зверталася до органів поліції, де із [PERSON] проводилися бесіди, а також Постановою Снятинського районного суду від 03.11.2016р. [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Позивачка зазначає, що проживати в таких умовах вона не може, а тому просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а, шляхом виселення із даного будинку без надання іншого жилого приміщення [PERSON] Представник відповідача адвокат [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення [PERSON], у якому зазначив, що проти задоволення позову заперечують повністю, оскільки 08.08.2008р. [PERSON] подарував 1/2 частку належного йому на праві власності житлового будинку за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а, своїй дружині [PERSON], однак у договорі дарування, окремим пунктом визначено, що сторони домовилися про те, що дарувальник [PERSON] має право довічного проживання у даному будинку, крім того відповідач постійно проживає у цьому будинку, доглядає за ним, оплачує комунальні послуги. З приводу того, що він вчиняє конфлікти із позивачкою, відповідач зазначає, що неодноразово вона сама була ініціатором цих конфліктів, однак він із скаргами на неї у поліцію не звертався, усі їх конфлікти виникають з приводу того, що позивачка не бажає, щоб відповідач проживав в одному будинку із нею. Представник позивачки адвокат [PERSON] подала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задоволити, справу просила розглядати без участі позивачки та її представника. Представник відповідача адвокат [PERSON] подав до суду заяву, якою проти задоволення позову заперечив, справу просив розглядати без участі відповідача та його представника. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив: - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Снятинського районного суду від 22.08.2016р. було розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей [PERSON] [INFO] та Парасюк А-М.Я. [INFO], яких згідно вище зазначеного рішення залишено проживати із позивачкою; - згідно Договору дарування від 08.08.2008р. [PERSON] подарував [PERSON] належну йому 1/2 частку житлового будинку за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а, де у п.6 зазначено, що дарувальник [PERSON] має право довічного проживання у даному будинку, крім того відповідно до п.8 даного договору дарувальник у будь-який момент вправі розірвати договір дарування за умови умисного вчинення обдарованою злочину проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини або дітей, у такому разі обдарована зобов'язана повернути дарувальнику дарунок в натурі. - із висновків Снятинського ВП Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області від 10.09.2016р., від 30.07.2017р. вбачається, що поліцейськими неодноразово проводилися превірки по факту звернення до них [PERSON] про вчинення [PERSON] із нею суперечок, якими встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано, однак після розірвання шлюбу вони продовжують проживати в одному господарстві, і останнім часом між ними часто виникають непорозуміння, з приводу того, що [PERSON] не бажає, щоб її колишній чоловік [PERSON] проживав у їхньому спільному господарстві. Суд зазначає, що питання повязані з користуванням жилими приміщеннями в будинках належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 Житлового кодексу УРСР та ст. 405 Цивільного кодексу України. Частиною 4 ст. ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сімї (колишніх членів\~ сімї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сімї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.\~\~ Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за\~ призначенням,\~ або\~ систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи\~\~\~ запобігання\~\~ і\~\~ громадського\~\~ впливу\~\~ виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих\~ осіб провадиться без надання іншого\~ жилого приміщення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для виселення відповідача з належного позивачеві будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, отже, зазначені свідчення не доводять підстав для виселення, які передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування, позивачкою не надано доказів про те, що відповідач руйнує чи псує житло, а причинами порушенням ним правил співжиття є те, що вона не бажає, що б він проживав у даному будинку, а постанови винесені у 2016 та у 2017 році про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП по причині вчинення конфліктів із колишньою дружиною та висновки Снятинського ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області за 2016 та 2017 роки про проведення бесід із [PERSON] з приводу вчинення конфліктів із колишньою дружиною не свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу не виявились безрезультатними, оскільки з моменту останнього притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності пройшло більше року, і за цей час скарг на його поведінку ні від кого не надходило. Також враховуючи, що відповідач є первинним власником частки житлового будинку, яку він подарував позивачці, при цьому він у будь-який момент вправі розірвати договір дарування за умови умисного вчинення обдарованою злочину проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини або дітей, у такому разі обдарована зобов'язана повернути дарувальнику дарунок в натурі, крім того у договорі зазначено, що сторони домовилися, що дарувальник має право довічного проживання у даному будинку, жодних підстав для виселення дарувальника із даного житлового будинку у договорі не зазначено. Згідно ст.ст. 9, 109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.8 Європейської конвенції\~ Про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Відповідно до п.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п.2 ст.13 ЦК України вказано, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п.3 ст.13 ЦК України).\~ В п.6 ст.13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Так, відповідно до п.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Таким чином правові підстави для задоволення позову відсутні, а зловживання позивачем правом на звернення до суду не підлягає захисту судом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed