Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій, з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.117), просить визнати за нею 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], стягнути з відповідача в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля «Міцубісі Лансер» 2009 р.в. (номерний знак [NUMBER]) - 94 013 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем з 21.11.1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, який 17.12.2014 році розірвано в судовому порядку. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS], житловою площею 25,7 кв.м. згідно договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], яка 23.08.2002 року на праві особистої власності була зареєстрована за відповідачем та автомобіль марки «Міцубісі Лансер», 2009 р.в., номерний знак [NUMBER], що також був зареєстрований 07.05.2009 року за відповідачем. Зазначила, що їй стало відомо, про те, що 27.08.2014 року відповідач всупереч інтересам сімї, без її згоди відчужив вказаний транспортний засіб, однак жодної компенсації за спільно набуте майно вона не отримала. Враховуючи відсутність домовленості щодо поділу майна звернулася із позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні викладеним в уточненій заяві. Просить позов за уточненими позовними вимогами задовольнити, а також стягнути на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідач подав суду письмові заперечення на позовну заяву (а.с. 56-57), в яких зазначив, що позов визнає частково, в частині вимог щодо визнання за [PERSON] 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], а щодо стягнення в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля «Міцубісі Лансер» 2009 р.в. заперечує та просить в цій частині в позові відмовити, оскільки дійсно 27.08.2014 року ним було відчужено вказаний транспортний засіб, при цьому, кошти виручені за такий були витрачені в інтересах та на потреби сімї. Представник відповідача [PERSON]\~в судовому засіданні позов визнала частково, зазначила, що відповідач не заперечує факту набуття спірної квартири у власність за час шлюбу, а також рівності часток сторін, щодо вимоги про поділ автомобіля марки «Міцубісі Лансер», 2009 р.в., номерний знак [NUMBER] заперечує. При цьому, зазначила, що факт придбання вказаного автомобіля в шлюбі не є підтвердженням того, що такий є спільною сумісною власністю. Відповідач відчужив автомобіль, оскільки мав право розпорядитися таким на свій розсуд, а позивач не надала доказів, що вказаний транспортний засіб був придбаний за спільні кошти подружжя. Враховуючи викладене просить відмовити в позові в частині стягнення коштів в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.11.1988 року, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.12.2014 року було розірвано (а.с.5). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова виправлено описку, допущену у рішенні Залізничного районного суду м.Львова від 17.12.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вказано в мотивувальній та резолютивній частині рішення вірну дату реєстрації шлюбу «21.11.1998» (а.с. 6). Також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони в шлюбі мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 47, 48). З копії позовної заяви [PERSON] вбачається, що вона 12.08.2014 року звернулася до Залізничного суду м. Львова про розірвання шлюбу із [PERSON] (а.с. 43-44). Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27.04.2015 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини зі всіх видів доходів щомісячно, по ? частині на кожну дитину, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 26 березня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 45-46). Крім того, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, 08.08.2002 року сторони придбали квартиру №8 в будинку №22 на вул. Шараневича у м. Львові, що підтверджується реєстраційним посвідченням виданим ЛОДК БТІ та ЕО від 23.08.2002 року та відповіддю на запит ОКП БТІ та ЕО від 18.06.2015 року, з яких вбачається, що вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 08.08.2002 р. в реєстрі за № 2210 (а.с. 37, 38). Відповіддю Управління ДАІ ГУ МВС України у Львівській області від 06.07.2015 року та журналом карток МРЕВ підтверджується, що відповідно до бази даних УДАІ МВС України у Львівській області транспортний засіб марки «MITSUBISHI LANCER 1.6 COMFORT», 2009 р.в., кузов №JMBSNCS3A9U000648, номерний знак [NUMBER], зареєстровано за громадянином [PERSON], 07.05.2009 року видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС105596; вказаний вище транспортний засіб перереєстровано на нового власника (а.с. 39, 40). Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поняття спільної сумісної власності наведено в ч. 1 ст. 368 ЦК України, згідно з якою це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Як зазначено в ч. 1 ст. 61 СК України, обєктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно вимог ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя врегульовано нормами ст. 69-72 СК України, а також приписами ст. 372 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно\~ст.71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно\~\~встановлювати\~\~обсяг\~\~спільно\~\~нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до\~\~ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).\~\~ Таким чином, беручи до уваги визнання стороною відповідача позову в частині визнання права власності за позивачем на ? частку спірної квартири та наведені положення законодавства,\~квартира №8 в будинку №22, що знаходиться по вул. Шараневича в м. Львові, та автомобіль маки «Міцубісі Лансер» 2009 р.в. (номерний знак [NUMBER]) є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки як встановлено судом такі були придбані під час перебування позивача [PERSON] у шлюбі з відповідачем [PERSON] При цьому, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача, що автомобіль не є спільною власністю подружжя, оскільки такі необґрунтовані і не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується довідкою-рахунком серія ВІА №695440 від 27 серпня 2014 року [PERSON] продав автомобіль «MITSUBISHI LANCER», кузов №JMBSNCS3A9U000648 вартістю сімдесят тисяч гривень (а.с. 58), проте як встановлено в судовому засіданні позивач згоди на його відчуження не давала. За клопотанням представника позивача у справі призначалася автотоварознавча експертиза для визначення дійсної ринкової вартості автомобіля «Міцубісі Лансер» 2009 р.в., номерний знак [NUMBER] (а.с. 80, 98). Так, згідно висновку №4447 судової автотоварознавчої експертизи від 27 лютого 2017 року проведеної судовим експертом Львівського НДІСЕ [PERSON] вбачається, що встановити ринкову вартість автомобіля «MITSUBISHI LANCER», ідентифікаційний номер JMBSNCS3A9U000648, реєстраційний номер [NUMBER] (після продажу 27.08.2014 р. може бути змінений), на час виконання експертизи не представляється можливим внаслідок того, що він не був представлений для обстеження і у наданих матеріалах відсутні необхідні для цього вихідні дані про комплекс особливостей його стану. Середня ринкова ціна для автомобіля «MITSUBISHI LANCER», ідентифікаційний номер JMBSNCS3A9U000648, реєстраційний номер [NUMBER] (після продажу 27.08.2014 р. може бути змінений), станом на 27.02.2017 року, виходячи з даних про нього, визначених з його ідентифікаційного номеру та з представлених матеріалів, складає 188027 грн. (а.с. 100-109). У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що частки майна сторін є рівними і за позивачем слід визнати право власності на ? частки квартири №8 на вул. Шараневича, 22 у м.Львові та стягнути з відповідача на її користь ? вартості автомобіля «Міцубісі Лансер», 2009 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], який було відчужено відповідачем, і яка згідно висновку експертизи складає 94\~013 грн. (? від середньої ринкової ціни автомобіля -188027 грн.) Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, то суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як встановлено судом, між [PERSON] та Адвокатським обєднанням «Мицик і Партнери» укладено Договір №103 від 14.05.2015 року про надання правової допомоги, предметом якого є надання [PERSON] правової допомоги в справі про стягнення аліментів та поділ майна подружжя (а.с. 22). Також, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно якої в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов'язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року. Враховуючи наведене, а також те, що фактично понесені витрати позивача на правову допомогу складають 3000 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 10.04.2017 року та квитанцією від 10.04.2017 р. (а.с. 120, 121), оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, тому із відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактичні витрати на правову допомогу, в розмірі 3000 грн. Крім того, у відповідності до вимог ч.6 ст. 139, ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1000 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову (а.с. 1, 11а) та 2202 грн. витрат за проведення експертизи (а.с. 84, 99, 122).

Outcome: approved