Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] року померла [PERSON], [INFO]. [PERSON] на момент смерті була вдовою, оскільки [INFO] року помер її чоловік - [PERSON]. Дітей померла також не мала. З часів її дитинства вона була знайома з [PERSON] оскільки багато часу проводила у своїх близьких родичів, що проживали поруч з померлою у одному під'їзді. Після переїзду її родичів в інше місце, між нею та [PERSON] не припинялись дружні стосунки. Згодом, вона почала допомагати [PERSON] та її чоловіку у повсякденному житті. На той час їй було вже 63 роки і у неї були проблеми зі здоров'ям, підвищений тиск, хворе серце, а її чоловік вже був у поважному віці. У жовтні 2008 року помер її чоловік. І на той час, [PERSON] залишилась одна, вона весь час розповіла, що ніяких близьких родичів, тобто батьків, сестер, братів або дітей в неї немає. В зв'язку з тим, що [PERSON] була самотньою людиною похилого віку зі слабким здоров'ям їй необхідна була допомога в побутових справах (прибирання в квартирі, прання, приготування їжі, походи до магазину, аптеки і т.п.). В усьому вказаному вона їй допомагала. Крім цього, нею за власні кошти здійснювалися поточні, в тому числі і косметичний, ремонт її квартири. Згодом, враховуючи стан її здоров'я та похилий вік, а саме у кінці 2008 року вона вирішила переїхати до [PERSON] додому де вони почали проживати разом, як близькі родичі. За вказаний час між ними склались досить міцні та теплі сімейні стосунки. Вона здійснювала догляд за [PERSON] продовжувала купувати їй ліки, забезпечувала належним лікуванням, не вимагаючи при цьому від неї будь-яких коштів та ніколи не рахувалась зі своїми витратами. [PERSON] під час проживання з нею ніколи ні в чому не відчувала потреби, вона мала достатнє харчування, вони завжди разом їздили на відпочинок та екскурсії, ходили на прогулянки, вели спільне господарство та мали спільний побут. При цьому вона продовжувала сплачувати від її імені комунальні платежі та здійснювати необхідне утримання квартири, що розташована за адресою [ADDRESS]. За час свого подружнього життя сім'я [PERSON] внаслідок приватизації отримала у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] Однак після смерті свого чоловіка [PERSON], в силу стану свого здоров'я не зверталась до нотаріуса за отриманням свідоцтва на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири, але продовжувала проживати вже разом з нею у вказаній квартирі. Тобто вона здійснила фактичне прийняття спадщини, але без відповідного оформлення права власності на все нерухоме майно. 24.05.2012 року, [PERSON] подарувала їй зазначену квартиру, про що свідчить договір дарування [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] померла у віці 73 роки. Всі пов'язані з похованням та поминальним обідом вона понесла сама. Звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини вона не має можливості отримати відповідне свідоцтво, оскільки після смерті свого чоловіка [PERSON] не здійснила реєстрацію права власності на успадковану від нього частину квартири, крім того вона не може надати документ, що підтверджував би її спільне проживання з померлою. Ніяких письмових доказів родинних зв'язків з померлою вона не має, офіційно вона для неї була стороння людина, але фактично вони проживали однією сім'єю. Також з спадкової справи дізналась, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса також звернувся громадянин [PERSON], який вказав, що померла взяла в нього в борг 60000 грн., але не повернула позичені кошти внаслідок своєї смерті. Просить суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] з грудня 2008 року по день її смерті - [INFO] року. Визнати [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER] спадкоємцем четвертої черги майна померлої [INFO] року [PERSON], [INFO]; В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Частиною 2 статті 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], [INFO]. [PERSON] на момент смерті була вдовою, оскільки [INFO] року помер її чоловік - [PERSON]. Дітей [PERSON] не мала. [PERSON] була знайома з [PERSON], оскільки багато часу проводила у своїх близьких родичів, що проживали поруч з померлою у одному під'їзді. Після переїзду її родичів в інше місце, між нею та [PERSON] не припинялись дружні стосунки. В зв'язку з тим, що [PERSON] була самотньою людиною похилого віку зі слабким здоров'ям їй необхідна була допомога в побутових справах (прибирання в квартирі, прання, приготування їжі, походи до магазину, аптеки і т.п.). В усьому вказаному позивач їй допомагала. Крім цього, нею за власні кошти здійснювалися поточні, в тому числі і косметичний, ремонт її квартири. Згодом, враховуючи стан здоров'я та похилий вік [PERSON], а саме у кінці 2008 року позивач переїхала до [PERSON] додому де вони почали проживати разом, як близькі родичі. Позивач здійснювала догляд за [PERSON], купувала їй ліки, забезпечувала належним лікуванням. [PERSON] мала достатнє харчування. Разом з позивачем завжди разом їздили на відпочинок та екскурсії, ходили на прогулянки, вели спільне господарство та мали спільний побут. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1995 року, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної, сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Після смерті свого чоловіка [PERSON], в силу стану свого здоров'я не зверталась до нотаріуса за отриманням свідоцтва на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири, але продовжувала проживати вже разом з позивачем у вказаній квартирі. Таким чином [PERSON] здійснила фактичне прийняття спадщини, але без відповідного оформлення права власності на все нерухоме майно. 24.05.2012 року, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру під № [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 24.05.2012 року, посвідченого секретарем Геронімівської сільської ради Черкаського району, зареєстрованого в реєстрі за № 52. [INFO] року [PERSON] померла у віці 73 роки. Всі витрати пов'язані з похованням та поминальним обідом понесла [PERSON], що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання № 1739. 17 липня 2017 року [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] року [PERSON], [INFO]. Листом від 21 липня 2017 року № 284/02-14 приватний нотаріус вона не має можливості отримати відповідне свідоцтво, оскільки після смерті свого чоловіка [PERSON] не здійснила реєстрацію права власності на успадковану від нього частину квартири, крім того вона не може надати документ, що підтверджував би її спільне проживання з померлою. Представник позивача в судовому засіданні в своїх поясненнях зазначав, що він проживає в будинку та під'їзді, в якому проживала [PERSON] В 2011 році в опалювальний сезон на кухні були холодні батареї і він піднявся в квартиру де проживала [PERSON] та [PERSON] та допоміг їм спустити повітря з батареї. [PERSON] проживала спільно з [PERSON], вели спільне господарство, ходили до однієї громади. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в будинку, в якому проживала покійна [PERSON] [PERSON] проживала разом з [PERSON], вели спільне господарство. [PERSON] доглядала [PERSON], оскільки остання мала похилий вік та часто хворіла. Разом вони ходили до однієї громади. У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У відповідності до ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до пункту 21 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Відповідно до змісту ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені юридичні факти, зокрема, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на день смерті останнього, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Проаналізувавши докази, що є в матеріалах справи, покази свідка, суд дійшов до висновку, що стосунки, які склались між [PERSON] та [PERSON] були сімейними, вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а тому позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю підлягають до задоволення. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1258 ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 2 ст. 1259 ЦК України). Статтею 1264 ЦК України зазначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Оскільки позивач [PERSON] проживала разом з [PERSON], померлим [INFO] року, однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, вона є спадкоємцем четвертої черги за законом, відповідно до ст. 1264 ЦК України, а тому позовні вимоги в частині визнання позивача спадкоємцем четвертої черги майна померлої [INFO] року [PERSON] не підлягають до задоволення. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Outcome: partial