Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач є її (позивача) колишнім чоловіком та з 15 серпня 2015 року зареєстрований у належному їй житловому будинку. У лютому 2020 року відповідач добровільно залишив вказане місце проживання, не проживає за місцем реєстрації, вселятися у будинок не намагався, особистих речей, а також речей повсякденного використання, в будинку не має, житлом не цікавиться, витрат по утриманню будинку не несе, за комунальні послуги не сплачує. Вона (позивач) не чинить відповідачу перешкод у користуванні цим житловим будинком. [PERSON] просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судове засідання позивач та її представник адвокат Гунько О.Ю. не з`явилися, позивач подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі та участі її представника. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у загальному порядку у відсутності відповідача за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача чи її представника щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 вересня 2006 року позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9-13). З матеріалів справи (а.с. 14-28; 34) вбачається, що у належному позивачу житловому будинку зареєстроване місце проживання [PERSON] , з яким позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі до 17 грудня 2013 року. У судовому засіданні встановлено, що починаючи з лютого 2020 року відповідач не\~ проживає у житловому будинку за місце реєстрації, особистих речей у ньому не має, не сплачує комунальні платежі, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, та матеріалами справи (а.с. 29). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд приймає до уваги той факт, що на час розгляду справи в суді відповідач не ставить питання ні про вселення, ні про зобов`язання позивача не чинити перешкод в користуванні жилим приміщенням. Таким чином, оцінюючи у сукупності докази по справі, суд знаходить достовірно встановленим, що відповідач вибув на постійне проживання в інше житлове приміщення, не проживає у будинку [ADDRESS] більше шести місяців, а тому втратив право користуватися цим житловим приміщенням з дня вибуття. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані на законі і підтверджені доказами, а тому підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 908 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 5-6). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн.

Outcome: approved