Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], за участю третьої особи органу опіки та піклування Дніпропетровської РДА Дніпропетровської області про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав уточнений позов у повному обсязі та просив суд задовольнити вимоги надавши дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, надавши відповідні письмові заперечення та просили суд врахувати їх при ухваленні рішенні. Представник органу опіки та піклування Дніпропетровської РДА у судовому засіданні заперечень щодо уточненого позову не мала та просила ухвалити рішення на розсуд суду з врахуванням інтересів дітей. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) приходить до наступного висновку. Встановлено, що згідно актового запису №471, зробленого відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 16.08.2003 року. Від даного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER], виданого 22 червня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) та [PERSON] [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER], виданого 22 червня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області). Згодом, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано та після припинення шлюбних відносин малолітні діти залишилися проживати з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Так, відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою виїзду за межі України позивачка зазначила необхідністю відпочинку та оздоровлення дітей, а своє звернення до суду обґрунтувала об'єктивною неможливістю одержання дозволу на виїзд дітей у відповідача у зв'язку з тим, що останній не з'являється до нотаріуса для оформлення нотаріальної згоди на виїзд за межі України. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання дитини визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Згідно з Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її дітей. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за межі державного кордону України у строки визначені в уточнених позовних вимогах, без згоди батька, оскільки зазначені виїзди спрямовані на відпочинок та оздоровлення дітей та не будуть порушенням будь-яких прав відповідача відносно дітей. Таким чином, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] та [PERSON] за межі державного кордону України до Чеської та Турецької республік у супроводі матері [PERSON], є необхідним для забезпечення реалізації прав дітей, передбачених як національним законодавством України, так і нормами міжнародного права. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1102,40 грн., сплачені позивачем при подачі позову.

Outcome: approved