Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення майнової шкоди у сумі 7 000,00 грн, 5 000,00 грн моральної шкоди, посилаючись на те, що 24.06.2018 р. об 11:01 год. на бульварі Лесі України, 5 в місті Києві водій [PERSON] , керуючи автомобілем Skoda Fabia державний реєстраційний номер [NUMBER] , під час руху заднім ходом здійснив зіткнення з її припаркованим автомобілем Ford Kuga державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] місце події одразу залишив. Оскільки на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, вона звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» із заявою про відшкодування шкоди, у виплаті страхового відшкодування було відмовлено у зв`язку із перевищенням термінів подачі відповідної заяви. Крім того їй завдано моральну шкоду, яка виразилась у сильних моральних хвилюваннях та глибоких душевних стражданнях у зв`язку із пошкодженням її майна, вона перебувала у стресі. Ухвалою від 31.08.2020 р. у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження. Повідомленням суду від 31.08.2020 р. учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Згідно частини першої статті 174 ЦПК України, що регулює питання видів та змісту заява про суті справи, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Означене є правом учасників справи. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, та, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2019 р. у справі № 757/36690/18-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, останнього звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку з закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності, провадження у справі закрито, і відповідно до обставин, встановлених означеною постановою суду, [PERSON] 24.06.2018 р. об 11:01 год. на бульварі Лесі України, 5 у місті Києві, керуючи автомобілем Skoda Fabia державний реєстраційний номер [NUMBER] , порушив вимоги пунктів 2.10, 10.9 Правил дорожнього руху України, а саме: під час руху заднім ходом не дотримався безпеки руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем Ford Kuga державний реєстраційний номер [NUMBER] , після чого залишив місце події; внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження; у постанові від 05.07.2019 р. зазначено, що вина [PERSON] підтверджується достатніми, належними та допустимими доказами по справі, зокрема, вина у скоєнні правопорушення підтверджується даними схеми дорожньо-транспортної пригоди, даними відеозапису, що містяться на CD-R диску, який долучений до матеріалів справи. Так, згідно відеозапису автомобіль Skoda Fabia державний реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись заднім ходом, здійсним зіткнення з припаркованим автомобілем Ford Kuga державний реєстраційний номер [NUMBER] , від задньої правої фари якого відпала її частина. Автомобіль Skoda Fabia зупинився, його водій [PERSON] , вийшовши, оглянув автомобіль Ford Kuga, після чого поїхав з місця пригоди. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Через те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, позивач звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» із заявою про відшкодування шкоди, листом товариства у виплаті страхового відшкодування було відмовлено у зв`язку із перевищенням термінів подачі відповідної заяви, скарга [PERSON] на рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування листом від 23.09.2019 р. залишена без задоволення. Суду надано акт № 12-06 від 08.08.2019 р. виконаних робіт фізичної особи-підприємця [PERSON] , згідно якого вартість фонаря заднього правого складає 7 000,00 грн, його заміна складає 200,00 грн. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Отже право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань: деліктному та договірному. Він вільно на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, у такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 р. у справі №6-725цс16). Позивач, враховуючи, що їй було відмовлено страховою компанією у виплаті страхового відшкодування, враховуючи, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, знаходить вартість фонаря заднього правого у сумі 7 000,00 грн(акт № 12-06 від 08.08.2019 р.), тобто завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду, слід стягнути з відповідача. Згідно пункту четвертого постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статтей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправильними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначені розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід врахувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у сумі 7 000,00 грн. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення їй моральної шкоди, та, враховуючи те, що у зв`язку із протиправними діями відповідача позивачу довелося докладати значних зусиль для відновлення її порушених прав, що стало причиною її моральних страждань, суд погоджується з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкодив розмірі 1 000,00 грн, оскільки вважає визначений позивачем розмір відшкодування такої шкоди у розмірі 5 000,00 грн завищеним, отже дана вимога підлягає задоволенню частково, а саме: у розмірі 1 000,00 грн. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про частково обґрунтованість та доведеність вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони відповідають частково вимогам статтей 76-78 ЦПК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково. Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial