Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Байраківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами як спільне майно подружжя та в порядку спадкування. Позов мотивований тим, що нею разом із чоловіком [PERSON] у 1957 році в с.Байраки Герцаївського району Чернівецької області було побудовано житловий будинок та зведено господарські будівлі та споруди. Незважаючи на те, що житловий будинок зареєстрований у сільській раді за чоловіком, свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно ним отримано не було. 13.08.2012 року її чоловік помер. Після смерті якого відкрилася спадщина на ? житлового будинку із господарськими спорудами по вул.[PERSON], №3 в с.Байраки Герцаївського району Чернівецької області. Як спадкоємець померлого за законом першої черги, спадщину прийняла своєчасно та вважає, що їй як дружині померлого належить ? частина житлового будинку, як такий, що набутий за час шлюбу, а інша ? частина вказаного будинку має перейти до неї в порядку спадкування за законом. Діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] (треті особи за даним позовом) спадщину не прийняли. Вона звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Зважаючи на те, що нотаріусом у видачі свідоцтв про права на спадщину за законом та право власності на частку у спільному майні подружжя було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно, просила суд визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування та на ? частину як спільне майно подружжя. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач Молицька сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечують. Треті особи на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не зявилися та не повідомили суд про причину неявки. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходив з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що по вул.[PERSON], №3 в с.Байраки Герцаївського району Чернівецької області розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських будівель та споруд. Згідно даних погосподарської книги Бараківської сільської ради Герцаївського району, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.[PERSON], №3 в с.Байраки Герцаївського району Чернівецької області побудований на земельній ділянціплощею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1957 року. У 1957 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26.08.1948 року та Постановою від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що позивачка 02.08.1957 року зареєструвала шлюб з [PERSON] Статтею 125 СК УРСР 1926 року (чинного на час будівництва житлового будинку) визначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них. Отже, за змістом вищевказаної норми закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1957 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з позивачкою, то будинок вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по ? частині кожний. 10.08.2012 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-МИ №1579572 повторно виданого 23.02.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Герцаївського районного управління юстиції у Чернівецькій області. Таким чином відкрилася спадщина, в т.ч. і на частину вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст.1223 ЦК). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] все майно яке належало йому на день смерті на випадок своєї смерті заповів третій особі по справі [PERSON], згідно заповіту від 16.07.2012 року посвідченого секретарем Байраківської сільської ради Герцаївського району та зареєстрований в реєстрі за №02. Частинами 1, 3 ст.1268, ч. 1 ст.1269, ч. 1 ст.1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст.71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Із матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON], вбачається, що донька спадкодавця [PERSON] (спадкоємець за заповітом і третя особа за даним позовом), спадщину не прийняла, так як час смерті спадкодавця-батька проживала окремо від нього та протягом строку для прийняття спадщини до нотаріуса із заявою про прийняття останньої не зверталася. А отже право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст.1223 ЦК). Нормою ст.1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкуван\-ня, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, вста\-новлених ст.1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки (ст.1261 ЦК України). Позивачка [PERSON], як дружина спадкодавця та третя особа [PERSON], як донька спадкодавця, є спадкоємцями першої черги за законом після смерті останнього. Із матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON], вбачається, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка, так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї. Донька спадкодавця - [PERSON]протягом строку для прийняття спадщини до нотаріуса із заявою про прийняття останньої не зверталася, а отже вважається такою, що спадщину не прийняла. Інших спадкоємців які би мали право на спадщину після смерті [PERSON] судом не встановлено, що підтверджується також і спадковою справою №31/2016 до майна померлого 10.08.2012 року [PERSON] За постановою нотаріуса від 08.04.2016 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та про право власності на ? частину спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами як частку в спільному майні подружжя через відсутність правовстановлюючих документів на нього. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останнім, то вимоги позивачки про визнання за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами як спільне майно подружжя та на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.1216, 1217, 1220-1223, 1261, 1268-1270, 1273, 1275 ЦК України, ст.125 Сімейного кодексу УРСР 1926 року, ст.71 Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: approved