Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати заповіт [PERSON] , оформлений 30 жовтня 2014 року приватним нотаріусом ХМНО Комар О.Ю. недійсним, визнати недійсною заяву [PERSON] від 17.12.2014 року про відмову від прийняття спадщини від обов`язкової частки в спадщині, а також про те, що [PERSON] не претендує на придбане майно, набуте в період шлюбу з [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що залишилася після смерті [PERSON] в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] .. Після нього залишилася спадщина у виді 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В 2016 році [PERSON] стало відомо, що її чоловік [PERSON] 30.10.2014 року склав заповіт на [PERSON] . Крім того, [PERSON] їй була дана начебто її заява про відмову від прийняття спадщини та від обов`язкової частки в спадщині, а також що вона визнає, що квартира, яку вони разом приватизували з спадкоємцем є повністю власністю покійного. Вважала, що заповіт і її заява мають бути визнані недійсними, оскільки її чоловік [PERSON] перебував у ХОСПІСІ в дуже важкому медичному стані і тому не міг давати звіт своїм діям. Про це свідчить той факт, що ще у 2006 році у нього трапився інсульт, внаслідок чого він страждав на погану пам`ять, пересувався лише на ходунках. В 2006 році він вчинив спробу самогубства, після одужання стан його здоров`я значно погіршився, він став забувати, заговорюватися, іноді не міг висловити свої думки та прохання , постійно скаржився на болі в ногах, головний біль, права сторона у нього була паралізована. Сам заповіт свідчить про те, що він оформлений без вільного волевиявлення заповідача [PERSON] , який не розумів, що коїлося навколо, оскільки посвідчення заповіту відбувалося на його прохання в присутності обраних ним свідків [PERSON] та [PERSON] , та у зв`язку з тим, що [PERSON] через хворобу не може розписатися, на його особисте прохання в його та нотаріуса присутності, а також в присутності обраних свідків, заповіт підписано [PERSON] Позивачка зазначала, що ані вона, ані її померлий чоловік ніколи не були знайомі з даними особами, тому він не міг запросити їх для складання заповіту. Крім того, заяву про відмову прийняття спадщини та обов`язкової долі в спадщині не підписувала, її підпис підроблений. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла вона не має, надалі продовжує проживати в спірній квартирі. В зв`язку з викладеним до суду було подано даний позов. 11.08.2016 року до суду було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.08.2016 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.08.2016 року накладено заборону вчиняти дії щодо відчуження спірної квартири. В судовому засіданні від 22.08.2016 року позивачем заявлені клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.08.2016 року клопотання позивача задоволено та витребувано з Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 397/2013, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який проживав за адресою: [ADDRESS] ; з Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірені копії правовстановлюючих документів і технічного паспорту, що містяться в інвентаризаційній справі на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] ; у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Комар Олени Юріївни належним чином завірені копії документів стосовно оформлення 30 жовтня 2014 року у ХОСПСі заповіту, складеного [PERSON] , зареєстрованим за життя за адресою: [ADDRESS] . 06.09.2016 року приватним нотаріусом ХМНО на виконання ухвали суду надані витребувані судом документи. 07.09.2016 року представником позивача [PERSON] подані клопотання про призначення судово-психіатричної та судової почеркознавчої експертиз, про виклик свідків, витребування доказів. 08.09.2016 року з 12 ХДНК на виконання ухвали суду про витребування доказів до матеріалів справи надійшла копія спадкової справи № 966/2014, заведеної після [PERSON] , померлого [INFO] . 13.09.2016 року з КП «ХМБТІ» на виконання ухвали суду про витребування доказів до матеріалів справи надійшла копія інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] . 30.09.2016 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.09.2016 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано у Харківського обласного центру паліативної медицини «ХОСПІС» належним чином завірений оригінал історії хвороби [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , який 03 липня 2014 року по день смерті06 грудня 2014 року, перебував на лікуванні в даній лікувальній установі. 12.12.2016 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2016 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано з Медико-санітарної частини ХТЗ, з Харківської міської клінічної багатопрофільної лікарні № 25, КЗОЗ «Міська клінічна лікарня № 7» та Харківської міської клінічної лікарні № 2 належним чином завірені оригінали історій хвороби [PERSON] .. 15.12.2016 року на виконання ухвали суду про витребування доказів з КЗОЗ ХОЦПМ «Хоспіс» надійшла медична картка стаціонарного хворого [PERSON] 29.12.2016 року на виконання ухвали суду про витребування доказів з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 7» надійшла медична картка стаціонарного хворого [PERSON] 29.12.2016 року відповідачем [PERSON] подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.12.2016 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів відмовлено. 17.01.2017 року на виконання ухвали суду про витребування доказів з КЗОЗ «Харківська міська клінічна багатопрофільна лікарня № 25» надійшли медичні картки стаціонарного хворого [PERSON] 24.01.2017 року з МСЧ АТ «ХТЗ» надійшла відповідь на запит. 03.02.2017 року на виконання ухвали суду про витребування доказів з КЗОЗ «Харківська міська клінічна багатопрофільна лікарня № 25» надійшла медична картка стаціонарного хворого [PERSON] 06.02.2017 року представником позивача [PERSON] подано клопотання про залучення доказів до матеріалів справи. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.02.2017 року клопотання позивача задоволено, призначено по справі посмертну судову психіатричну експертизу та судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.02.2017 року відновлено провадження по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.03.2017 року виправлено описку в хвалі суду. 04.04.2017 року від судового експерта надійшло клопотання про надання додаткових даних. 03.07.2017 року матеріали цивільної справи повернулися з експертної установи без виконання. 29.09.2017 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.10.2017 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано з Харківського психоневрологічного диспансеру № 3 інформацію щодо перебування на обліку [PERSON] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року клопотання представника позивача задоволено, призначено по справі посмертну судову психіатричну експертизу. 19.03.2018 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 4 від 04.01.2018 року. 16.05.2018 року на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи № 8713. 08.06.2018 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку за цивільною справою № 645/3874/16-ц. 05.06.2018 року до матеріалів справи надійшла заява [PERSON] про вступ у справу в якості правонаступника позивача [PERSON] Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.07.2018 року відновлено провадження по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.09.2018 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Комар Олена Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту та відмови від прийняття спадщини недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за законом - зупинено до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] , яка померла [INFO] . 08.10.2018 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.11.2018 року провадження по справі відновлено. 18.02.2019 року відповідачем подано клопотання про виклик свідків та визнання явки приватного нотаріуса обов`язковою, а також подано клопотання про виклик експертів. В судовому засіданні від 19.02.2019 року [PERSON] подані документи, які підтверджують прийняття ним спадщини після померлої [PERSON] Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.02.2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Комар Олена Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту та відмови від прийняття спадщини недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за законом, залучено [PERSON] , до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] , померлої [INFO] . При цьому необхідно наголосити, що вказана ухвала суду підлягає оскарженню в апеляційному порядку, проте ані відповідач, ані його представник таким правом не скористались. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.02.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про визнання явки приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Комар Олени Юріївни обов`язковою - відмовлено. В судовому засіданні від 15.03.2019 року [PERSON] подано позовну заяву, в якій останній просив визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 30 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар Оленою Юріївною, реєстраційний номер 1569, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в порядку спадкування за законом на 1/2 спірної квартири. В обґрунтування позову посилався на те, що [INFO] помер його дідусь [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Його дід постійно проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі разом з бабусею [PERSON] В останні роки життя дідусь [PERSON] тяжко хворів і з 03.07.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в Харківському обласному центрі паліативної медицини «ХОСПІС» де і помер. В 2016 році його бабусі стало відомо, що 30.10.2014 року під час перебування у ХОСПІСі її чоловік [PERSON] склав заповіт на [PERSON] [PERSON] вважала, що заповіт, складений її покійним чоловіком [PERSON] є недійсним, оскільки в період перебування у ХОСПІСі він знаходився в край важкому стані, не був здатним розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки у 2016 році переніс інсульт, внаслідок чого мав погану пам`ять, самостійно ходити не міг. [PERSON] скористався хворобливим станом [PERSON] та оформив у приватного нотаріуса заповіт, який був підписаний якоюсь [PERSON] Так, заповіт був оформлений без вільного волевиявлення заповідача [PERSON] , який не розумів що коїлося навколо нього. Його бабуся [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка [PERSON] , яка вступила в управління спадковим майном та прийняла його шляхом проживання в квартирі. На підставі викладеного до суду було подано даний позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.03.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Комар Олена Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та законом. В судовому засіданні від 02.04.2019 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просе провадження по справі за позовом [PERSON] закрити, а позов [PERSON] залишити без розгляду. В обґрунтування зазначається, що судом розглядається справа подана первісним позивачем [PERSON] Ухвалою суду від 19.02.2019 року позивача замінено на [PERSON] , який раніше у цій справі виступав свідком на боці позивача і свідчення якого були використані при проведенні судової психіатричної експертизи (посмертної). В судовому засіданні 15.03.2019 року [PERSON] подано позовну заяву, яку ухвалою суду від 15.03.2019 року було прийнято. При цьому відповідач проти залучення [PERSON] як правонаступника позивача заперечував, зокрема, зазначаючи, що у обставинах, що склалися, процесуальне правонаступництво неможливо, а [PERSON] якщо вважає за необхідне, може подати окрему позовну заяву. всупереч цьому його було залучено до участі у справі як правонаступника позивача [PERSON] . Право на подання позовної заяви було реалізовано первісним позивачем [PERSON] ще у серпні 2016 року. Весь цей час справа слухалась, були допитані свідки, призначені та проведені експертизи. Тобто судовий розгляд справи уже відбувався. Всі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив, в тому числі і до подання процесуальних документів. Чинне процесуальне законодавство не передбачає подання позовної заяви в рамках процесу, що уже триває. Позивач (або його правонаступник) не в праві подавати нову позовну заяву в рамках цього ж процесу. Він може змінити розмір позовних вимог або змінити предмет або підстави позову, і це оформлюється відповідною заявою, що відрізняється від позовної. А якщо до суду при цьому не представлені докази направлення такої заяви та доданих до неї документів іншим сторонам, чинне законодавство передбачає повернення такої заяви заявнику. Натомість правонаступник подав нову позовну заяву, а суд прийняв її до провадження, не вирішивши питання щодо позовної заяви, поданої первісним позивачем [PERSON] в рамках судового процесу, що триває. Крім того, в позовній заяві [PERSON] посилається на ту обставину, що [INFO] помер його дід - [PERSON] і після його смерті залишилася спадщина - 1/2 двокімнатної квартири. При цьому жодних підтверджень того, що [PERSON] має право на спадщину за померлим [PERSON] , або доказів того, що він входить до черги спадкоємців взагалі не надано. Підтвердження будь-яких родинних зв`язків з [PERSON] крім його власних слів, з боку позивача немає ніяких. Твердження позивача про те, що [PERSON] випадково тільки в 2016 році стало відомо про те, що [PERSON] написав заповіт 30 жовтня 2016 року на користь відповідача не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] була ініціатором підписань заповітів на користь відповідача. Так, нею власноручно 28.10.2014 року було видано заповіт на користь [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , що належить їй. На момент підписанням нею заповіту на свою частку, а також консультацій щодо складання заповіту чоловіком, вона не заявляла, що її чоловік не може усвідомлювати значення своїх дій. Також, вже на момент 2008 року спільно мушкетами підписувалися цивільно-правові угоди та угоди про їх розірвання. Жоден з цих договорів [PERSON] не читав самостійно, не підписував власноруч. Більш того, на момент своєї смерті [PERSON] не мала права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки не тільки зареєструвала її, але і відмовилася, підписавши відповідну заяву. На момент смерті [PERSON] ще не було визнано недійсним ні її заяву про відмову, ані заповіт підписаний [PERSON] Відтак, 1/2 частина квартири, що належала [PERSON] не увійшла до складу спадкового майна [PERSON] , і прав на нього на момент смерті вона не набула. В судовому засіданні 02.04.2019 року відповідачем та його представником заявлено відвід судді. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.04.2019 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Комар Олена Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та законом - зупинено до вирішення питання про відвід судді. Заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Горпинич О.В., подану у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Комар Олена Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та законом - передано до канцелярії суду для визначення складу суду відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.04.2019 року призначено справу за заявою представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді до розгляду у судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.04.2019 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Горпинич О.В. при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Комар Олена Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та законом - відмовлено. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.04.2019 року відновлено провадження по справі. 27.05.2019 року позивачем подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Коляди Ю.С ., яка здійснює свою діяльність за адресою: м. Харків, вул. Біблика, 57, належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Клопотання представника відповідача про примусовий привід свідка - задоволено. Піддано свідка [PERSON] примусовому приводу до Фрунзенського районного суду м. Харкова у судове засідання. 12.06.2019 року на виконання ухвали про витребування доказів приватним нотаріусом ХМНО Коляда Ю.С. надано до матеріалів справи копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] 18.06.2019 року до матеріалів справи на виконання ухвали про привід свідка надійшов рапорт. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили провадження за позовом [PERSON] закрити, а позов [PERSON] залишити без розгляду. Треті особи в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, при ухваленні рішення покладались на розсуд суду. Вислухавши думку сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані представником позивача докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Що стосується доводів [PERSON] та його представника [PERSON] про закриття провадження по справі, то відповідно до ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Враховуючи той факт, що суд прийшов до висновку, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, ухвалою суду від 20.09.2018 року зупинено провадження по справі та ухвалою суду від 19.02.2019 року, залучено до участі в якості правонаступника [PERSON] .. Вищевказані ухвали не оскаржувалися, набрали законної сили. Так, згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.11.1993 року квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] , [PERSON] . Зі свідоцтва про одруження серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1957 року. [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Харківському обласному центрі паліативної медицини «ХОСПІС» з 03.07.2014 року. Заповітом від 30.10.2014 року [PERSON] заповідав належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS] - [PERSON] . В даному заповіті зазначалося, що у зв`язку з тим, що [PERSON] не може сам прочитати текст заповіту, згідно зі ст. 1241 ЦК України посвідчення заповіту відбувається на його прохання в присутності обраних ним свідків: [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] , через хворобу сам розписатися не може, на його особисте прохання в його та нотаріуса присутності, а також в присутності обраних ним свідків, заповіт підписано [PERSON] .. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. [PERSON] звернувся 17.12.2014 року із заявою до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, якою зазначав, що [INFO] помер [PERSON] та заявник приймає спадщину на підставі заповіту, посвідченого Комар О.Ю., приватним нотаріусом ХМНО 30.10.2014 року за р. № 1569. [PERSON] заявою від 17.12.2014 року, яка адресована Дванадцятій Харківській державній нотаріальній конторі, повідомила, що [INFO] в м. Харкові помер її чоловік - [PERSON] , після його смерті залишилася спадщина. Цією заявою [PERSON] відмовляється від обов`язкової частки у спадщини згідно ст. 1241 ЦК України. На видачу свідоцтва про право власності згідно ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України на усе спільно придбане майно, набуте у період зареєстрованого шлюбу не претендує. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як передбачено в пункті 6 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 16.05.2013 року №24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.ст. 225, 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження № 61-5896св18). Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] у своїй позовній заяві вказувала, що її чоловік [PERSON] дуже хворів і не міг віддавати звіт своїм діям, [PERSON] перебував у ХОСПІСі в дуже важкому стані, і тому не міг давати звіт своїм діям. Ще у 2006 році у нього трапився інсульт, внаслідок чого він страждав на погану пам`ять, пересуватися міг лише на ходунках, самостійно не міг ходити. У 2006 році він вчинив спробу самогубства шляхом отруєння. Після чого стан його здоров`я погіршився, він став «впадати в дитинство», забувати, заговорюватися, іноді не міг висловити свої думки та прохання, постійно скаржився на болі в ногах, головний біль, на те, що йому заважає катетер, без якого він за станом здоров`я не міг обходитися, права сторона у нього була паралізована. [PERSON] також вказував, що його дідусь [PERSON] знаходився у важкому стані, не був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки у 2006 році переніс інсульт, внаслідок якого мав погану пам`ять, самостійно ходити не міг, пересувався лише на ходунках. Зазначав, що заповіт [PERSON] був оформлений без вільного волевиявлення заповідача [PERSON] , який не розумів, що коїлося навколо нього. В межах даної цивільної справи судом призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. 19.03.2018 року на адресу суду надійшов висновок судово - психіатричної експертизи № 4 від 04.01.2018 року. Згідно висновків судово - психіатричної експертизи встановлено, що [PERSON] за представленими даними у період часу, якому відповідає складання заповіту 30.10.2014 року, ознак хронічного, стійкого психічного розладу не проявляв, виявив синдром вимкненої свідомості. [PERSON] за представленими даними у період часу, якому відповідає складання заповіту 30.10.2014 року, відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В дослідницькій частині вищевказаного висновку вказувалося, що з 03.07.2014 року на фоні основного соматичного захворювання відзначалися порушення свідомості за типом оглушення синдром вимкненої свідомості. Згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] , [INFO] , попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України пояснив, що сім`ю [PERSON] знає давно, приблизно з 1957 року, з дитинства. Подружжя [PERSON] дуже довіряли один одному. Свідок зазначив, що 10 років доглядав за [PERSON] , а саме: мешкав у м. Москва, приїзжав до м. Харкова кожні три місяці, піклувався про останнього, він почав піклуватися про [PERSON] , приблизно за 13-14 років до смерті останнього, коли він почав погано ходити. Також свідок пояснив, що через хворобу, у нього не працювала права сторона тіла, у нього стояв катетер. Також йому відомо, що одного разу [PERSON] бажав покінчити життя самогубством та випив велику кількість таблеток. Свідок вказував, що останні 6 років до своєї смерті [PERSON] погано себе почував. Коли свідок відвідував його у «ХОСПІСі» [PERSON] погано розмовляв та не завжди його впізнавав та здавалося враження, що [PERSON] , іноді, взагалі нічого не розуміє, це було приблизно, за 3-4 місяці до його смерті. Свідок [PERSON] , [INFO] , попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] останніх 17 років та знала її чоловіка [PERSON] , іноді бачила [PERSON] .. Не менше 2 разів кожного тижня бачила [PERSON] , до тих пір поки його не поклали до «ХОСПІС». Останні роки [PERSON] був іноді в напівсонному стані. Перед тим як він опинився у «ХОСПІСі» він погано розмовляв. Свідок [PERSON] , [INFO] , попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України пояснила, що знала сім`ю [PERSON] більше 35 років. Свідок зазначала, що інколи відвідувала сім`ю [PERSON] у них вдома. Останнім часом, коли [PERSON] був дома він то впізнавав її, то - ні. Перед смертю [PERSON] вона відвідувала його в лікарні, він не впізнавав людей, які до нього приходили. [PERSON] свою сестру [PERSON] вигнав, свідку це відомо зі слів сестри [PERSON] , оскільки вони є подругами, остання розповідала, що приходила до [PERSON] , але він виганяв, кричав, ругав її. Також свідок зазначала, що в травні 2014 року була вдома у [PERSON] , та [PERSON] її не впізнав, іноді не впізнавав [PERSON] , свою дружину. Також свідок повідомила, що коли приходила до сім`ї [PERSON] , [PERSON] [PERSON] принести чаю, та коли остання принесла, [PERSON] , вилив чай в обличчя своєї дружини та знову почав кричати, що б вона принесла чаю. Свідок зазначала, що один раз відвідувала [PERSON] у «ХОСПІСі». Свідок зазначала, що [PERSON] дуже любив свого онука - [PERSON] . В судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON] , [INFO] , попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, який пояснив, він є другом [PERSON] , та бачив [PERSON] один раз після підписання заповіту, коли вони разом зі [PERSON] приїхали до неї додому, та останній розповів їй про те, що її чоловік підписав заповіт. [PERSON] він бачив також один єдиний раз, коли вони приїхали до медичного закладу, їх провели до його палати, з ними був його лікар. Свідок вголос зачитав заповіт, [PERSON] підтвердив, що він зрозумів все те, що було зачитано, оскільки він не міг його підписати за нього його підписала інша людина - довірена особа нотаріуса. Після підписання заповіту [PERSON] ще жартував. При підписанні заповіту [PERSON] не було. Допитана в якості свідка [PERSON] , [INFO] , попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України в судовому засіданні пояснила, що вона бачила [PERSON] єдиний раз, коли їх разом з нотаріусом привезли до ХОСПІСа, для того щоб вони були свідками укладання заповіту. При укладанні заповіту в палаті був [PERSON] , нотаріус зі своїм помічником, [PERSON] , лікар, вона та її чоловік. Коли вони зайшли до палати [PERSON] впізнав [PERSON] , він був нормальний, адекватний, жартував, розумів для чого вони прийшли. Її чоловік зачитав вголос заповіт і [PERSON] підтвердив, що йому зрозумілий його зміст. Хто підписував заповіт вона не знає, напевно [PERSON] З [PERSON] вона познайомилась пізніше, вони зі [PERSON] та її подругою приїжджали до неї в гості, потім вона телефонувала неодноразово свідку та вони спілкувались. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України пояснила, що вона знає [PERSON] , це нотаріус та вона помагала їй в офісі по роботі з кінця 2012 року до літа 2018 року, займалася архівом, ходила на пошту, отримувала кореспонденцію. 30 жовтня 2014 року свідок підписала заповіт від імені літнього чоловіка, прізвище вона не пам`ятає, це було в ХОСПІСі та вона була присутня при посвідченні заповіту від його імені. Він тихо розмовляв, розумів про що йшла річ, знав чоловіка на якого робив заповіт, розумів що відбувалося та це було його волевиявлення, він не заперечував щоб вона підписала заповіт від його імені. Допитаний в якості свідка [PERSON] , [INFO] , попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України в судовому засіданні пояснив, що він з 2002 року працює лікарем анестезіологом-ревматологом в КНП Харківському обласному центрі паліативної медицини «ХОСПІС» Харківської обласної ради. В нього був пацієнт [PERSON] та він був його лікуючим лікарем. У даного пацієнта був інсульт та відповідно в нього була паралізована права сторона, він не міг писати, не міг ходити, гіпертонічна хвороба - це захворювання в силу віку. Записів про психіатра не було, оскільки в цьому не було необхідності. Проте, показання вищевказаних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не спростовують висновків посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки вона проведена трьома лікарями-судово-психіатричними експертами, з дослідженням матеріалів даної цивільної справи, а також: медичної картки без номера амбулаторного хворого 3- міської поліклініки на ім`я [PERSON] , медичних карток стаціонарного хворого № 995 з лікарні МСЧ ХТЗ за 1998 рік, № 3888 МКЛ № 7 за 2003 рік, № 2833 за 2004 рік, № 4245 за 20004 рік, №2209 за 2005 рік, № 67 за 2006 рік, № 4016 за 2006 рік з МКБЛ № 25, № 8100 за 2006 рік з МКЛ № 2, № 2495 з ХОЦПМ «ХОСПІС» за 2014 рік на ім`я [PERSON] .. Крім того, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами відповідно до правил статей 89 та 110 ЦПК України, будь-які зовнішні обставини (пояснення сторін, тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суд враховує, що вказаний висновок судово-психіатричної експертизи отриманий відповідно до процесуальних правил, є цілком зрозумілим, оцінений судом повно, всебічно та об`єктивно і тому відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом. Оцінюючи докази в сукупності: показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, суд приходить до висновку, що складання заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] .. З огляду на викладене, аналізуючи в сукупності вище викладене, суд остаточно приходить до висновку, що позов в частині визнання заповіту недійсним підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності за [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , копія якого знаходиться в матеріалах справи. Судом витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] .. Так, [PERSON] , [INFO] , звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Коляди Ю.С. з заявою про прийняття спадщини. У заяві зазначалося, що [INFO] померла [PERSON] , яка залишила заповіт, посвідчений 24.05.2016 року, за яким все своє майно вона заповідала йому. Згідно заповіту від 24.05.2016 року [PERSON] , на випадок свої смерті зробила наступне розпорядження: все своє майно, де б таке не було, та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належить на день смерті, та на що вона за законом матиме право, вона заповідає [PERSON] . Також, з відповіді приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Коляди Ю.С. вбачається, що будь-яких інших заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ст. 1265 ЦК України). Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення (ст. 1265 ЦК України). В спадковій справі, заведеної після смерті [PERSON] , міститься свідоцтво про усиновлення [PERSON] , свідоцтво про народження [PERSON] , але відсутні докази, щодо зміни прізвища [PERSON] на «[PERSON]», - відсутнє свідоцтво про одруження останньої або відповідний актовий запис. [PERSON] просе визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спірної квартири. Згідно заповіту [PERSON] зробила розпорядження на випадок своєї смерті: все своє майно, де б таке не було, та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті, та на що вона за законом вона матиме право, вона заповіла [PERSON] .. [PERSON] після смерті [PERSON] в строки, передбачені діючим законодавством звернувся до приватного нотаріуса ХМНО із заявою про прийняття спадщину після смерті [PERSON] .. Проте, матеріали справи не містять відмови нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину спірної квартири, яка відкрилася після смерті [PERSON] .. Необхідно наголосити, що функція видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно перебуває в компетенції нотаріальних органів, а суд, в силу своїх повноважень може розглядати такий спір у разі відмови нотаріальних органів щодо видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності на майно в порядку спадкування. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України судовому захисту підлягає порушене або не визнане цивільне право. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порядок видачі свідоцтва про право власності врегульовано Закону України «Про нотаріат». На майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України (ст. 66 Закону України «Про нотаріат»). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена (ст. 67 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (ст. 68 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна (ст. 69 Закону України «Про нотаріат»). З матеріалів справи вбачається, що позивач у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але не отримав обґрунтовану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, наявність якої у справах про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування є обов`язковою вимогою. Саме постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину є єдиним доказом неможливості отримання спадщини. А тому для суду вказана обставина повинна була унеможливити вирішення спору про визнання за позивачкою права власності на спадкове майно, яке зазначено у позовній заяві. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику при розгляді цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник [PERSON] повідомила, що свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видолалося у зв`язку з накладенням ухвалою суду заборони вчиняти дії щодо відчуження спірної квартири. Проте, відповідної постанови нотаріуса про відмову, з відповідними підставами у вчинені нотаріальної дії: видачу свідоцтва про право на спадщину, - суду не надано. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (частина 2). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина 3). Враховуючи зазначені вище норми закону, суд приходить до висновку про те, що позивачем не втрачена можливість в поза судовому порядку отримати правовстановлюючий документ на спірну квартиру у нотаріуса. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Необхідно наголосити, що [PERSON] , 17.12.2014 року звернулася до Дванадцятої державної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після його смерті залишилася спадщина. Згідно цієї заяви, [PERSON] відомо про наявність та зміст заповіту, посвідченого Комар О.Ю., приватним нотаріусом ХМНО 30.10.2014 року за р.№ 1569. [PERSON] у даній заяві вказувала, що вона відмовляється від обов`язкової частки у спадщини згідно ст. 1241 ЦК України. На видачу свідоцтва про право власності згідно ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України на усе спільно придбане майно, набуте у період зареєстрованого шлюбу, не претендує. Як вбачається зі змісту вищевказаної заяви, [PERSON] про відмову від прийняття спадщини їй було роз`яснено юридичні наслідки такої відмови, зокрема, ст.ст. 1241, 1270, 1273, 1274, 1275 ЦК України та ст. 60 СК України, що свідчило про обізнаність [PERSON] зі своїми спадковими правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання права власності задоволенню не підлягають. Неодноразово в судовому засіданні та у позові зазначалося, що відповідач [PERSON] скористався хворобливим станом [PERSON] та оформив у приватного нотаріуса заповіт. Проте дані доводи щодо навмисно використання [PERSON] хворобливого стану [PERSON] для складання заповіту на його користь, в судовому засіданні не встановлено.

Outcome: partial