Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.03.2017 року була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів. 13.02.2021 року вона отримала трудову книжку, у якій міститься запис про те, що її 14.10.2020 року було звільнено з роботи за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак, вона жодної заяви про звільнення її з роботи вона не писала. Також вказує, що з квітня 2020 року по вересень 2020 року не отримувала заробітної плати. При цьому, відповідач мотивувала це тим, що нею була написана заява про відпустку без збереження заробітної плати. Однак, таку заяву вона також не писала і підпису на наказах не ставила. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що було проведено з порушенням трудового законодавства. У зв`язку з чим, просить суду скасувати наказ №3 від 14.10.2020 року про її звільнення; поновити її на посаді продавця промислових товарів; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день винесення рішення, який становить 21600,95 грн.; невиплачену заробітну плату з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року в розмірі 28000,00 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2021 року позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року в розмірі 28000,00 грн. залишені без розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник зменшені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що згідно наказу № 28 від 27.03.2017 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду продавця промислових товарів ФОП [PERSON] (а.с. 8). Наказом №3 від 14.01.2020 року [PERSON] звільнена із займаної посади з 14.10.2020 року згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. ). Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття ст.43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституційний Суд України в Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст.13, ч.ч.1, 2, 7 ст.43 Конституції України). Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава зокрема гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами для припинення трудового договору є угода сторін. Угода сторін передбачає домовленість між працівником та роботодавцем про час та умови звільнення. Ініціатором звільнення може бути як працівник, так і роботодавець. Для цього потрібна взаємна згода обох сторін. При цьому, щоб звільнитися за угодою сторін, необхідне наступне: обумовити і узгодити варіант звільнення за угодою сторін; написати заяву на звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Як з`ясовано судом, позивач [PERSON] не зверталась із заявою про звільнення її з роботи за угодою сторін. Доводи представника відповідача і показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не спростували викладене позивачем, оскільки останні не змогли чітко вказати, що таку заяву і її зміст бачили. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст .47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу свого позову, а саме: звільнення з роботи з порушенням норм трудового законодавства, вчасної невиплати заробітної плати, невидачі належно оформленої трудової книжки, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Водночас, на думку суду, підлягають до часткового задоволення вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки як вбачається із матеріалів справи, заробітна плата [PERSON] була виплачена 23.01.2021 року поштовим переказом, який вона отримала 28.01.2021 року (а.с. ). Таким чином, строк затримки виплати заробітної плати слід рахувати з 15.10.2020 року по 22.01.2021 року, тобто по день її фактичного перерахування позивачу і становитиме 11381 грн. (4800 грн. + 4723 грн. (заробітна плата за лютий-березень, тобто останні місяці перед звільнення, коли позивач отримувала заробітну плату) х 49 робочих днів). Крім того, до часткового задоволення підлягають вимоги позивача про стягнення понесених витрат на правничу допомогу. Так, згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як вбачається із договору про надання правової допомоги від 15.02.2021 року, актом виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 15.02.2021 року, адвокатом Павлюк І.А. надавалася професійна правнича допомога [PERSON] і вартість витрат визначена 6000,00 грн. (а.с. ). Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. А тому, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, кількість судових засідань, з врахуванням вимог розумності і справедливості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 2000 грн., які слід стягнути з позивача на користь відповідача. Крім того, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial