Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Позов мотивований тим, що 17.09.2018 року позивач була прийнята на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду касира оператора у відділення під торговою маркою « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . У січні 2020 року [PERSON] повідомила відповідача про свій намір звільнитися з вказаної роботи та надала йому письмову заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, тобто за угодою сторін. ФОП [PERSON] відхилив пропозицію [PERSON] та не звільнив її за угодою сторін. 04.03.2020 року ФОП [PERSON] з`явився за місцем роботи позивача з новим працівником та повідомив її передати новому працівнику матеріальні та грошові цінності, що вона і зробила. Того ж дня, 04.03.2020 року ФОП [PERSON] видав позивачу трудову книжку, у якій не було запису про прийняття її на роботу, проте наявний запис про її звільнення з посади касира-контролера з 29.02.2020 року за власним бажанням згідно наказу № 3 від 28.02.2020 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці [NUMBER] . На зауваження, що вона не подавала заяви на звільнення за власним бажанням, відповідач не відреагував. Посилається, що доказами фактичного виконання нею свої обов`язків до 04.03.2020 року є звіт касира від 02.03.2020 року, вкладний аркуш кавової книги від 03.03.2020 року, звіт касира від 03.03.2020 року, прибутковий касовий ордер № 74 від 03.03.2020 року, видатковий касовий ордер від 04.03.2020 року, акт від 04.03.2020 року. Оскільки заяви від 28.02.2020 року вона не підписувала та не подавала, таким чином такі записи відповідач вніс незаконно, без її волевиявлення, а тому її звільнення з роботи не узгоджується з чинним законодавством. Враховуючи вищенаведене, просить скасувати наказ фізичної особи - підприємця [PERSON] № 3 від 28.02.2020 року про звільнення [PERSON] з посади касира-контролера, зобов`язати фізичну особу - підприємця [PERSON] поновити [PERSON] на посаді касира-контролера з 29.02.2020 року, стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток на період з 29.02.2020 року по день винесення рішення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] покинув судове засідання в режимі відео конференції. Також, 22.10.2020 року представник відповідача подав відзив на позов, в якому заперечив проти позову, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Посилається, що [PERSON] дійсно до 29.02.2020 року була найманим працівником [PERSON] , свої трудові обов`язки виконувала відповідно до ст. 21 КЗпПУ. 28.02.2020 року [PERSON] видав наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади згідно із її волевиявлення та звільнив [PERSON] із займаної посади 29.02.2020 року. Трудова книжка [PERSON] була видана 04.03.2020 року із одночасним виконанням відповідачем вимог виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проти цих обставин позивач не заперечила як і той факт, що остання виявила бажання розірвати трудовий договір. Таким чином при звільненні [PERSON] [PERSON] не порушив трудових прав позивача. Враховуючи вищенаведене, просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4). Частиною шостою ст.\~43\~Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України\~встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 Верховний Суд України звертає необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. До того ж діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. \~ \~ В судовому засіданні встановлено, що згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] від 24.11.2011 року [PERSON] 29.02.2020 року звільнено з роботи з посади касира-контролера за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (а.с. 12). Також, відповідно до звіту касира від 02.03.2020 року, вкладного аркуша касової книги від 03.03.2020 року, звіту касира від 03.03.2020 року, прибуткового касового ордера № 74 від 03.03.2020 року, видаткового касового ордеру від 04.03.2020 року, акту від 04.03.2020 року, вбачається, що [PERSON] виконувала в цей період свої трудові обов`язки касира ( а.с. 13-18). За змістом\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Таким чином, позивач, звертаючись з даним позовом зазначає, що в січні 2020 року вона мала намір звільнитися та відповідно подала заяву про звільнення за угодою сторін, однак відповідач не звільнив її, вона продовжувала працювати. 04.03.2020 року заяву про звільнення вона не писала, а відтак у відповідача не було правових підстав для звільнення її за власним бажанням. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ухвалою Мукачівського\~міськрайонного суду\~від 27\~березня \~2020\~року витребувано від\~фізичної особи\~ підприємця\~ [PERSON] :\~наказ №\~1\~від 17.09.2018\~року про\~прийняття на\~роботу [PERSON] \~на посаду\~касира \~контролера,\~виданого ФОП\~ [PERSON] ;\~наказ №\~3\~від 28.02.2020\~року про\~звільнення з\~роботи [PERSON] \~з посади\~касира-контролера,\~виданого ФОП\~ [PERSON] ;\~заяву [PERSON] \~про звільнення\~на підставі\~якої було\~оформлено звільнення;\~довідку про\~розмір середнього\~заробітку [PERSON] (а.с. 25-26). Всупереч вимогам ст. 84 ЦПК України відповідач не надав витребувані докази суду, про причини неподання суд не повідомив. Згідно із ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. За таких\~обстави,\~суд визнає\~обставину,\~що без\~заяви позивача\~про звільнення\~її за\~власним бажанням\~відповідач видав відповідний наказ. Крім того, матеріалами справи також підтверджено, що після винесення оспорюваного наказу позивач продовжувала працювати, доказом чого є звіт касира від 02.03.2020 року, вкладний аркуш касової книги від 03.03.2020 року, звіту касира від 03.03.2020 року, прибутковий касовий ордер № 74 від 03.03.2020 року, видатковий касовий ордер від 04.03.2020 року, акт від 04.03.2020 року, а відтак наказ № 3 від 28.02.2020 року є незаконним і підлягає скасуванню. Посилання відповідача на те, що позивач працювала у ТОВ «Пост Фінанс» спростовується листом № 11-06/2020-24 від 11.06.2020 року (а.с. 144). Таким чином, не спростовують обґрунтованості позовних вимог заперечення відповідача, поданому у відзиві оскільки, посилаючись на цю обставину, відповідач всупереч положенням ч. 3 ст.\~12\~та ст.\~81 ЦПК України, не надав належних доказів. Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України\~в разі\~звільнення без законної підстави або\~незаконного переведення\~на іншу роботу працівник повинен\~бути поновлений на\~попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення\~статті 235 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично\~відпрацьовані протягом двох\~місяців робочі (календарні) дні на число\~відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Отже, вимушеним прогулом у розумінні\~ст. 235 КЗпП України\~є період часу з дня звільнення працівника по день винесення рішення суду про поновлення його на роботі. Діючим законодавством не передбачено звільнення роботодавця від виплати середнього заробітка за час вимушеного прогулу, в зв`язку з відсутністю вини. З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. За п.\~5\~Порядку,\~основою для\~визначення загальної\~суми заробітку,\~що підлягає\~виплаті за\~час вимушеного\~прогулу,\~є розрахована\~згідно з\~абз.\~1\~п.\~8\~цього Порядку\~середньоденна (середньогодинна)\~заробітна плата\~працівника.\~Після визначення\~середньоденної заробітної\~плати,\~як розрахункової\~величини для\~нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Щодо розрахунку середнього заробітку позивача, суд виходить з наступного, заробітна плата за останні два місяці становить - 9446,00 гривень, кількість відпрацьованих днів - 51 день, середньоденна заробітна плата позивача складає 185,21 грн.( 9446,00/51) Розрахунковий перiод з 29.02.2020 року по 10 грудня 2020 року, становить 286 робочих днів, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 52 970,06 гривень (185,21 * 286). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку підлягають до задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141\~ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача та в дохід держави судові витрати.

Outcome: approved