Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння та передання їй ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS], ? частину в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,444 га, за адресою: [ADDRESS], на якій знаходиться вказана квартира, та яка необхідна для її обслуговування, а також просила суд визнати за нею право на ? частину в праві спільної часткової власності на зазначені квартиру та земельну ділянку. При цьому посилається на те, що спірна квартира була створена (побудована) нею разом із її колишнім чоловіком - [PERSON] під час проживання однією родиною до укладення шлюбу та під час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, як подружжя, тому має право вимагати поділу спільного майна, зокрема квартири. Зазначила, що в даний час власником квартири, за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], за яким таке право власності зареєстровано. До початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] подано у справі зустрічний позов, в якому він просив суд, також, як і позивач за первісним позовом, витребувати з незаконного володіння [PERSON] та передати йому ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS], ? частину в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,444 га, за адресою: [ADDRESS], визнати за ним право на ? частину в праві спільної часткової власності на зазначені квартиру та земельну ділянку. Вказаний зустрічний позов [PERSON], ухвалою суду прийнятий до спільного провадження з первісним позовом у цій справі. Під час розгляду справи представник [PERSON] подав до суду заяву про залишення без розгляду частини її позовних вимог, а саме у тій їх частині, що стосуються спірної земельної ділянки. Аналогічну заяву було подано відповідачем - позивачем за зустрічним позовом представником [PERSON] стосовно частини вимог зустрічного позову. Ухвалою суду від 01.04.2015 р. заяви [PERSON] та [PERSON] було задоволено, частину їхніх позовних вимог, яких стосувалися заяви, залишено без розгляду. Подальший розгляд справи здійснено судом у межах вимог первісного та зустрічного позовів, що залишилися. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення по суті позову, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволення вимог первісного позову не заперечував, повністю підтримав зустрічний позов свого довірителя, надав пояснення по суті справи, просив суд задовольнити вимоги первісного та зустрічного позовів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], первісний позов та зустрічний позов не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, надав письмові заперечення проти позову. За клопотанням учасників справи судом було витребувано з архіву Рівненського міського суду Рівненської області та оглянуто у судовому засіданні матеріали цивільних справ: №2-1920/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житло; №569/5544/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, визнання державного акта на земельну ділянку недійсним, визнання права власності; №569/13040/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування. Дослідивши матеріали справи та наявні у них докази, надані представниками сторін додаткові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, врахувавши позицію представників сторін, суд встановив таке. Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що [PERSON] та [PERSON] у період з 1994 року жили однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 08 листопада 1996 року між позивачем (за первісним позовом) [PERSON] та відповідачем(за первісним позовом) [PERSON] було зареєстровано шлюб, який у подальшому було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 15 червня 2010 року у справі №2/2722, яке не оскаржувалося та набрало законної сили. На момент реєстрації шлюбу та на момент початку проживання разом з [PERSON] однієї сім'єю [PERSON] був співвласником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 травня 1993 року, виданого Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради згідно з розпорядженням №239-АБ від 13 травня 1993 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали як подружжя в квартирі [ADDRESS] та разом із батьками чоловіка - [PERSON] та [PERSON], користувались цією квартирою та земельною ділянкою розміром 0,444 га на якій знаходиться вказана квартира, фактично - житловий будинок. Відповідно до відомостей паспорту громадянина України [PERSON], була зареєстрована за вказаною адресою. У 1994 році подружжя вирішило збудувати на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], площею 0,444 га окреме житло для проживання окремо від батьків [PERSON] Співвласниками зазначеної земельної ділянки були [PERSON], [PERSON], [PERSON] Саме [PERSON] здійснювала оформлення дозвільних документів, проектно-кошторисної документації тощо для проведення будівельних робіт. Такі документи були оформлені на будівництво не житлового приміщення, а фактично присадибних споруд. Так, наказом виконавчого комітету Рівненської міської ради №228 від 15 жовтня 1996 року [PERSON] було надано Дозвіл №250 від 28 жовтня 1996 року на проведення будівельних робіт по зведенню літньої кухні з майстернею на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. У подальшому замість присадибних споруд було збудовано окремий двоповерховий житловий будинок загальною площею - 88,1 м2, у тому числі житловою площею - 44,7 м2, що складався з трьох житлових кімнат, кухні, веранди, коридору, санвузла та сходової клітки. Управлінням містобудування та архітектури виконкому Рівненської міської ради зведений житловий будинок було ідентифіковано як трикімнатну квартиру з присвоєнням адреси: [ADDRESS]. Суд вважає встановленим те, що будівництво вказаної квартири за адресою: [ADDRESS] здійснювалося спільно [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу (з 1994 по 1996 роки) та під час шлюбу між ними (з 1996 по 1998 роки). Такий висновок суду ґрунтується на поясненнях колишнього подружжя, а також враховуючи показання чисельних свідків, що були допитані Рівненським міським судом Рівненської області під час розгляду справи №2-3602/11 (останній номер №569/13040/13-ц), та вказували на те, що будівництво здійснювали саме [PERSON] та [PERSON]. При цьому суд критично ставиться до заперечень відповідача [PERSON] щодо здійснення будівництва не [PERSON] та [PERSON], а його бабусею - [PERSON] Наведені заперечення нічим не підтверджені. На момент будівництва спірної квартири [PERSON] був неповнолітнім та останній на думку суду не міг об'єктивно оцінювати ким саме здійснювалося будівництво. Посилання представника [PERSON] на письмові докази, що наявні у матеріалах цивільної справи №2-1920/11 також не вважаються судом переконливими з огляду на те, що такими доказами є різноманітні накладні та інші документи, що підтверджують придбання окремих будівельних матеріалів [PERSON], наприклад: 200 кг. цементу та 200 шт. цегли (ц.с. №2-1920/11, Т.І, а.с. 109-113) було придбано у 1986 - 1987 роках, інші будівельні матеріали у 1973, 1981, 1983 роках (ц.с. №2-1920/11, Т.І, а.с. 146-180), а окремі навіть у 2001 - 2002 роках (ц.с. №2-1920/11, Т.І, а.с. 241-243). Суд вважає вказані докази неналежними та недопустимими з урахуванням того, що вони підтверджують лише те, що [PERSON] придбалися окремі будівельні матеріали або задовго (більше як за десять років) до початку будівництва, або після його фактичного завершення. При цьому зазначені документи жодним чином не підтверджують того, чи використовувалися вказані будівельні матеріали саме під час здійснення будівництва спірної квартири. Натомість відповідно до положень ч. 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У 2007 році [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS], як на самовільно побудоване майно, оскільки будівництво було здійснено зі значним відступленням від дозвільної та проектно-кошторисної документації. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано за нею право власності на двоповерхову житлову будівлю за адресою: [ADDRESS]. При цьому, позов [PERSON] у зазначеній справі заявляла лише до свого чоловіка - [PERSON] та сина - [PERSON] [PERSON] до участі в справі залучено не було. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року набрало законної сили та було фактично виконано. У 2010 році [PERSON] звернулася до Апеляційного суду Рівненської області із скаргою на вказане вище рішення, просила поновити строк апеляційного оскарження. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2010 року зазначене Рішення Рівненського міського суду у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до того самого суду. Між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) було укладено Договір дарування від 06 серпня 2008 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала своєму синові - [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] (в реєстрі №3347) за зареєстровано органом технічної інвентаризації. У подальшому між [PERSON] та його сином від першого шлюбу -[PERSON] (відповідачем у справі)було укладено Договір дарування квартири від 08 травня 2009 року, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. (в реєстрі №1349) за зареєстровано органом технічної інвентаризації. Таким чином, [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, як на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, згідно зі ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спірну квартиру, як установив суд, було створено [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, що унеможливлювало самостійне, без згоди іншого з подружжя, розпорядження нею [PERSON]. Доводи представника [PERSON] про те, що спірна квартира була самовільно побудована, а тому прав на неї у подружжя не виникало, суд до уваги не бере з огляду на таке. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року було визнано право власності на спірну квартиру, саме як на нерухоме майно, за [PERSON] Право власності на квартиру було зареєстровано відповідно до вимог ч. 1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у ред. чинній станом на 2007 рік). З моменту набрання зазначеним рішенням суду законної сили та реєстрації визнаного ним права, спірну квартиру вже не можна було вважати самовільним будівництвом, оскільки вона набула властивостей нерухомого майна. Подальше скасування судом апеляційної інстанції рішення місцевого суду не призвело до зміни правового статусу спірної квартири, як нерухомого майна, реєстрацію права власності на неї припинено або скасовано не було, поворот виконання рішення не здійснювався. Крім того, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та Протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та Протоколи № 2,4,7 та 11 до Конвенції. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського Суду з Прав Людини у справі «Федоренко проти України» визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливостей ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення ЄСПЛ «Стретч проти Сполученого Королівства», майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що «наявність порушень з боку органу публічної влади не може бути підставою для позбавлення майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У вказаній справі Європейський Суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, дії органів державної влади, що вчинені з порушенням, не можуть бути підставою для порушення права власності особи на майно, а відтак і скасування рішення суду, яке раніше набрало законної сили не може стати підставою для припинення існування речі, як нерухомого майна, та повернення її у стан самовільною побудови. Відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зокрема, статті 17, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, доводи представника [PERSON] стосовно того, що спірна квартира не може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не ґрунтуються на законі. Суд вважає, що спірна квартира набула статусу нерухомого майна ще під час шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Крім наведеного вище, у липні 2007 року [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, визнання державного акта на земельну ділянку недійсним, визнання права власності тощо. Рішенням суду у справі №2-3602/11 (№569/13040/13-ц) від 27 липня 2012 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено, а саме: визнано недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS], укладений [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 06 серпня 2008 року за реєстровим номером №3347, визнано недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS], укладений [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І. 08 травня 2009 року за реєстровим номером №1349, визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право приватної власності на ? частку квартири [ADDRESS], визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 444 кв.м., розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І. 29 липня 2009 року, зареєстрований за №2575, визнано недійсним Державний акт земельної ділянки площею 0,444 га, виданий на підставі Договору дарування земельної ділянки від 29 липня 2009 року, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 13 серпня 2009 року за №583010490054001. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2012 року вказане рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2012 року було залишено без змін. Позивачем на підставі зазначеного рішення суду від 27 липня 2012 року було виготовлено технічну документацію на присуджену їй ? частку у праві спільної часткової власності на спірну квартиру та 28 січня 2013 року зареєстровано у визначеному законом порядку право на таку ? частку. 22 лютого 2013 року [PERSON] померла. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року було задоволено касаційну скаргу померлої на тої час [PERSON], Рішення місцевого та Ухвалу апеляційного судів скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду позовні вимоги ухвалою суду від 02 жовтня 2013 року було залишено без розгляду за заявою позивача. У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, в якому просив суд скасувати рішення відповідача про реєстрацію права [PERSON] на ? частину у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року у справі №817/4380/13-а позовні вимоги було задоволено, право [PERSON] на ? частину у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], скасовано. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року було залишено без змін. Внаслідок скасування адміністративним судом реєстрації права власності на ? частину спірної квартири за [PERSON] було відновлено реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON] Отже, на момент розгляду цієї справи судом власником спірної квартири є саме [PERSON], що ним не заперечується. Суд дійшов висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки її було збудовано за спільні кошти подружжя. Оскільки між подружжям відсутня домовленість щодо розміру часток кожного, а також не укладався шлюбний договір тому, їх частки у цілій квартирі є рівними. Згідно положень ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до п. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Однак, в порушення ст. 65 Сімейного кодексу України [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 08.05.2009 року. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з положеннями статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як з'ясовано судом, [PERSON] та пізніше [PERSON] набували право власності на спірну квартиру на підставі договорів дарування, тобто - безоплатно. Відтак вони не можуть вважатися добросовісними набувачами цієї квартири у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки неодмінною умовою виникнення добросовісності є саме відплатність договору на підставі якого набувається право власності від особи, яка не має права на розпорядження майном. Разом із цим, відповідно до положень ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Верховний Суд України у своїй Постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53 цс 12 зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, у разі якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Аналогічне правове бачення наведене також у Постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107 цс 12. Дотримуючись такої самої правової позиції, Верховний Суд України у Постанові від 26 червня 2013 року у справі №6-58 цс 13 вказав на те, що права третіх осіб на повернення майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача майна з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в набувача». Відповідно до положень частини 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З огляду на наведене, первісний позов [PERSON] є обґрунтованим, та підлягає до задоволення. Одночасно суд вважає за можливе задовольнити і позовні вимоги зустрічного позову [PERSON], оскільки задоволення первісного позову без задоволення зустрічного призвело б до невизначеності власності іншої ? частини спірної квартири, права на яку не заявляє позивач. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved