Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначила, що вона являється співвласником квартири за вище зазначеною адресою, оскільки вказана квартира була приватизована нею та її сином - відповідачем у справі [PERSON] . Із 2000 року останній не проживає за вказаною адресою, спільне господарство вони не ведуть, квартиру він не утримує, ремонтних робіт не проводить. Оплату за комунальні послуги не здійснює. Позивач позбавлена можливості отримати субсидію та вирішити інші питання пов`язані з розпорядженням майном. [PERSON] вживає наркотичні засоби, схильний до вчинення злочинів, за які постійно відбуває покарання. Місце знаходження його невідоме, попередньо спілкуючись із відповідачем, він був налаштований агресивно, погрожував позивачу фізичною розправою, на діалог не йшов, виписатися у добровільному порядку не бажав. [PERSON] не користується квартирою понад 6 місяців. Вона вимушена звернутися до суду з наміром усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, вказавши, що [PERSON] є сином позивача, який близько 20 років спільно з нею не проживає та не підтримує нормальні стосунки, оскільки неодноразово перебував у місцях позбавлення волі за вчинення крадіжок. Спільної мови позивач не може з ним знайти, неодноразово його лікувала від наркозалежності, але позитивного результату це не надало. На даний час, позивач вимушена проживати у гуртожитку м. Києва, оскільки її квартира не придатна для проживання. Відповідач виніс все майно з квартири, зняв труби і батареї для опалення, демонтував вхідні металеві двері, так як йому необхідні були кошти для придбання наркотичних речовин. Домовитися у добровільному порядку щодо розподілу спільної квартири вони не змогли. [PERSON] , як тільки дізнається, що позивач повертається до свого помешкання, приходить додому, застосовує відносно матері фізичне насильство, забирає гроші. За вказаних обставин вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав як власника квартири, з метою усунення перешкод у користування власним майном. Відповідач [PERSON] , на розгляд справи не з`явився, хоча про дату, час та місце слухання справи, був повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчать поштове повідомлення про вручення судової повістки та оголошення про виклик у судове засідання, розміщене на сайті «Судова влада України» за адресою http://court.gov.ua.. Про причину своєї неявки, суд не повідомив. За згодою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача та його представника, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 05.03.1997, [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . За довідкою ВК Городищенської міської ради від 02.07.2020, окрім позивача у квартирі по [ADDRESS] зареєстрований її син [PERSON] . Відповідно до витягу з бази АРМОР, на відповідача [PERSON] неодноразово надходили скарги від матері про вчинення насильства в сім`ї. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб - ст. 316 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За нормами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вище зазначене та беручи до уваги, що відповідач є співвласником спірної квартири, він має рівне з позивачем право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому не може бути визнаним таким, що втратив право користування квартирою, не залежно від тривалості часу його відсутності. Таким чином, розглянувши позов у межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed