Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просила суд стягнути з відповідача на свою користь вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у розмірі 31 056,17 грн., витрати на проведення оцінки заподіяної шкоди у розмірі 7 00 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., а також судовий збір. Позов обгрунтовано тим, що 17.10.2016 о 09 год. 00 хв. відповідач в м. Києві на виїзді вул. Зв'язківців на Брест-Литовське шосе в напрямку центру, керуючи автомобілем [NUMBER], не витримала безпечну дистанцію, внаслідок чого здійснила наїзд на автомобіль марки Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER], чим порушила п. 13.1. «Правил дорожнього руху України». Внаслідок чого транспортні засоби зазнали пошкоджень. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САН 084874. власником автомобіля марки Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER], є позивач. Позивач посилалася на те, що постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2016 у справі № 759/14450/16-п, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення - скоєння ДТП. Позивач вказала, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована на підставі полісу №АЕ/6967747 від 04.02.2016, укладеного між ПрАТ СТ «Іллічівське». З часу офіційного подання страховій компанії повідомлення про ДТП, 24.10.2016, та заяви на виплату страхового відшкодування,13.12.2016, позивачу так і не було виплачено страхове відшкодування. Останній день виплати страхового відшкодування сплив ще 13.03.2017. Позивачем пояснено, що по телефонній розмові по гарячій лінії страхової компанії (тел.0800505030), її повідомили, що оскільки СК не буде оцінювати вартість збитку по ДТП, то позивач повинна звернутись до експерта, для оцінки вартості, після чого надати СК оригінал звіту. Таким чином, позивачем було понесено додаткові витрати по визначенню вартості матеріального збитку у розмірі 700,00 грн. 23.02.2017 незалежним експертом проведено експертизу та складено Звіт № 3250 ще визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного Т/3, оригінал якого передано страховій компанії, яким визначено вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу, що становить 31 056,17 грн. з ПДВ. Позивач посилалася на те, що станом на дату звернення до суду із вказаним позовом, страхова компанія не направляла позивачу рішення про відмову та/або заперечення щодо розміру вартості відновленого ремонту, що визначений незалежним експертом (експертний висновок №3256 від 23.02.2017). Загалом, Страхова компанія на письмові запити позивача не реагує. Позивач вважає, що такими діями було допущено грубе порушення її прав та інтересів, а тому стверджує, що у зв'язку з бездіяльністю страхової компанії та неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором, потерпілий має абсолютне право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди. Позивачем зазначено, що користуючись наданим правом у вигляді відмови від права вимоги до страховика, нею 11.04.2017 було направлено відповідачу вимогу про відшкодування вартості матеріального збитку та витрат на проведення оцінки матеріального збитку, з додатками, які підтверджують заявлені вимоги. Однак, відповідач відмовив позивачу у відновлені порушеного права. Відмова відповідача у добровільному порядку відшкодувати завдані позивачу матеріальні збитки, позбавило останнього можливості та права здійснити відновлення (ремонт) пошкодженого майна - транспортного засобу. Позивач звернула увагу суду на те, що її транспортний засіб до цього часу так і не відремонтовано. Вартість відновленого ремонту, що визначений незалежним експертом - 31 056,17 грн., для позивачки є суттєвою та великою. Також позивач вказала, що окрім матеріальної шкоди, їй також завдано моральну шкоду, у вигляді пошкодження майна та необґрунтованої відмови у відновленні порушеного права, що позивач вважає протиправною поведінкою щодо неї. Заподіяння їй моральних і фізичних страждань спричинило їй погіршення та позбавлення реалізації життєвих можливостей та планів, погіршення відносин у сім'ї, й інші негативні наслідки морального характеру, було порушено нормальний спосіб життя. З огляду на наведене, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 14.07.2017 у справі відкрито провадження. У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судова повістка, що направлялася на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталася до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв'язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Відповідно до ч.ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, беручи до уваги позицію представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 17.10.2016, о 09 год. 00 хв. в м. Києві на виїзді вул. Зв'язківців на Брест-Литовське шосе сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля марки, за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], та автомобіля марки Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER], власником якого є позивач, внаслідок чого було пошкоджено автомобілі. Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2016 у справі № 759/14450/16-п, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення - скоєння вказаного ДТП. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу AudiQ5, д.н.з. [NUMBER], була застрахована у ПрАТ СТ «Іллічівське» згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6967747. 24.10.2016 позивач звернулася до ПрАТ СТ «Іллічівське» із повідомленням про зазначену вище ДТП. 13.12.2016 позивач звернулася до ПрАТ СТ «Іллічівське» із заявою потерпілого на виплату страхового відшкодування» та надала документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] (замовник) та СПД [PERSON] (виконавець) було укладено 23.02.2017 договір №3256, предметом якого було проведення оцінки транспортного засобу Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER], для визначення матеріальних збитків замовника. Згідно звіту №3256 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу: Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER], станом на 23.02.2017 вартість матеріального збитку внаслідок ДТП складає 31 056,17 грн. Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилається на те, що ПрАТ СТ «Іллічівське» так і не виплатило їй страхове відшкодування та залишило поза увагою її вимоги від 13.12.2016 та 17.02.2017 про надання їй матеріалів страхової справи. Позивач вважає, що такими діями було допущено грубе порушення її прав та інтересів, а тому стверджує, що у зв'язку з бездіяльністю страхової компанії та неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором, а тому вважає, що вона має абсолютне право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до відповідача із вимогою про відшкодування вартості відновлювального ремонту у розмірі 31 056,17 грн. та суми витрат за проведення експертизи у розмірі, у задоволенні якої відповідач відмовила. Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що завдана шкода при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою. На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для виправлення пошкодженої речі. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої, джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої, джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Верховний Суд України у Постановах від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-954цс16 та від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15, які в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до виконання судами, зазначив, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] є особою, винними діями якої трапилася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль позивача, тому він повинен відшкодувати завдану позивачу шкоду. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача збитки, завданих внаслідок ДТП автомобілю Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER], а саме: відновлення автомобіля у розмірі 31 056,17 грн., та проведення оцінки транспортного засобу в сумі 700,00 грн., оскільки, дані витрати позивач поніс для відновлення свого порушеного права, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди, на що слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем частково обґрунтовано вимогу про стягнення моральної шкоди, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України на спростування тверджень позивача, відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial