Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому прохала в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 110000 грн. та визнати за [PERSON] право власності на іншу половину цього транспортного засобу (т.1а.с.2). Після неодноразових уточнень позовних вимог [PERSON] остаточно прохає суд в порядку поділу майна подружжя визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 110000 грн. та визнати за [PERSON] право на компенсацію від продажу автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER], та стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості від продажу вказаного транспортного засобу в сумі 130413,60 грн. (т.1а.с.48,96,237). Свої вимоги мотивує тим, що зазначені транспортні засоби було придбано у період шлюбу, тому вони являються спільною сумісною власністю подружжя. Після звернення [PERSON] до суду із даним позовом, [PERSON], будучи титульним власником автомобіля марки «Volkswagen Passat», відчужив зазначене майно, щоб воно не потрапило до загальної маси майна, яке підлягає поділу при розлученні. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], який прийнято судом до спільного позову із первісною позовною заявою [PERSON] (т.1а.с.29,32). Після неодноразових уточнень, в зустрічній позовній заяві [PERSON] остаточно прохав визнати та встановити факт набуття ним автомобіля «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER], на праві особистою приватної власності за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин із [PERSON], а також за належні йому кошти. Визнати за ним право особистої власності на автомобіль марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер [NUMBER], залишивши його у власності [PERSON] Залишити у власності [PERSON] автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер [NUMBER], стягнувши з неї грошову компенсацію половини його вартості (т.1 а.с.224). Свої вимоги мотивує тим, що спірні автомобілі марки «Volkswagen Passat» та марки «Mersedes Benz Vito 111CDI» придбані ним вже після припинення шлюбних відносин із позивачкою та за його особисті кошти, тому вони не являються спільною сумісною власністю подружжя. Єдиний автомобіль, який було придбано за спільні кошти - це автомобіль марки «Toyota Corola», яким фактично користується позивачка. Тому він вважає, що цей автомобіль має залишатися у власності колишньої дружини та з [PERSON] на його користь має бути стягнуто грошову компенсацію половини його вартості, так як згаданий автомобіль є неподільною річчю. Згодом [PERSON] уточнив свої вимоги та прохав автомобіль марки «Toyota Corola» залишити у власності [PERSON] без стягнення з неї компенсації вартості його частки (т.2 а.с.35). В судовому засідання позивач [PERSON] наполягала на задоволенні первісного позову та заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що автомобілі марки «Volkswagen Passat» та марки «Mersedes Benz Vito 111CDI» придбані за спільні кошти подружжя, а автомобіль «Toyota Corola» - за її особисті кошти, ще до реєстрації шлюбу з відповідачем. Відповідач [PERSON] наполягав на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства. Із змісту позовних вимог [PERSON] та [PERSON] вбачається, що спірним майном являються наступі транспортні засоби: автомобіль марки «Mersedes Benz Vito 111CDI», державний реєстраційний номер [NUMBER], автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «Mersedes Benz Vito 111CDI», державний реєстраційний номер [NUMBER], було придбано на підставі довідки-рахунку від 13.08.2012 року та оформлено на ім'я [PERSON] (т.1а.с.5). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер [NUMBER], було придбано на підставі біржової угоди від 02.04.2008 року та оформлено на ім'я [PERSON] (т.1а.с.31). Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] визнавали те, що вартість спірних автомобілів марки «Mersedes Benz Vito 111CDI» та марки «Toyota Corola» становить по 110000 грн. за кожний, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягає доказуванню. Згідно відповіді Територіального сервісного центру №5342 від 19.10.2016 року, на підставі довідки-рахунку від 21.11.2013 року на гр-на [PERSON] був зареєстрований автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Згаданий автомобіль 01.06.2016 року був перереєстрований на гр-ку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2016 року, а 02.06.2016 року його було знято з обліку для реєстрації (т.1а.с.51). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав ту обставин, що набувачем спірного автомобіля марки «Volkswagen Passat» являється його мати [PERSON], яка згідно довідки управління пенсійного фонду України проживає у Донецькій області та є пенсіонером за віком (т.1а.с.149). Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №82 від 12.06.2017 року вартість автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER], станом на 01.06.2016 року становила 320060 грн., а станом на 12.06.2017 року - 260827,20 грн. (т.1а.с.205). Під час судового розгляду представник відповідача [PERSON] наполягала на тому, що згаданий висновок експерта не може бути прийнятий судом в якості допустимого доказу з тих мотивів, що експертизу було проведено без огляду об'єкту дослідження (т.1а.с.222). Проте, зазначені доводи суд вважає хибними і не приймає до уваги, так як саме дії відповідача [PERSON] по відчуженню спірного майна до вирішення справи по суті унеможливили огляд цього транспортного засобу. У відповідності до положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, як на підставі висновків експертів так і на підставі інших письмових доказів. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачем [PERSON] не виконання покладеного на нього судом і Законом (ч.1 ст.146 ЦПК України) обов'язку надання експерту необхідних матеріалів, документів тощо, суд вважає, що голослівні доводи представника відповідача не спростовують встановленої експертом вартості спірного майна. Посилання представника відповідача [PERSON] на договір купівлі-продажу від 01.06.2016 року як на доказ ринкової вартості спірного автомобіля марки «Volkswagen Passat», суд вважає неспроможними, так як в договорі, укладеним між [PERSON] та його близьким родичем, зазначено не ринкова, а договірна вартість транспортного засобу, визначену на розсуд сторін цього договору (т.1а.с.100). При вирішенні питання чи являється спірне майно спільною сумісною власністю сторін, суд виходить з наступного. Так, рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.03.2017 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] в період з 01.01.2004 року по 09.08.2007 року, а житловий будинок з господарськими будівлями, придбаний [PERSON] 06.11.2003 року, визнано об'єктом їх спільної сумісної власності (т.1а.с.230). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.08.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10.08.2007 року, який було розірвано за рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30.06.2016 року (т.1а.с.4,146). Згідно довідки Виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради міста Комсомольська від 16.05.2016 року сторони зареєстровані за однією адресою, а саме в будинку [ADDRESS] (т.1а.с.7). В паспорті громадянина України на ім'я [PERSON] мається відмітка про реєстрації за вказаною вище адресою 24 квітня 2009 року (т.1а.с.19). Відповідно до акту від 26.07.2017 року та довідок Дмитрівської сільської ради міста Горішні Плавні від 27.07.2017 року та 31.07.2017 року, починаючи з 24.04.2009 року [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають у зв'язку із його непридатністю для використання за призначенням (т.2а.с.29-34). В судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що під час шлюбу вони проживали в будинку по [ADDRESS] Плавні та продовжують користуватися цим майном після розірвання шлюбу, тому ця обставина, згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спірний автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер [NUMBER], було придбано на підставі біржової угоди від 02.04.2008 року, тобто у період шлюбу, тому у відповідності до положень ст.60 СК України він являється спільною сумісною власністю подружжя (т.1а.с.31). Наполягаючи на тому, що спірний автомобіль марки «Toyota Corola» було придбано за рахунок її особистих коштів, позивач [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини не надала, тому з урахуванням позиції відповідача з цього питання, у відповідності до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, суд вважаю цю обставину недоведеною і не приймає зазначені доводи позивача до уваги. В судовому засіданні [PERSON] наполягала на тому, що спірні автомобілі марки «Volkswagen Passat» та «Mersedes Benz Vito 111CDI» було придбано у період зареєстрованого шлюбу, тому вони являються спільною сумісною власністю подружжя. Заперечуючи проти задоволення первісного позову, відповідач [PERSON] стверджував, що згадані транспортні засоби було придбано за його особисті кошти у період коли їх шлюбні відносини фактично було припинено. Вирішуючи питання чи являються зазначені вище транспортні засоби об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступного. Так, судом встановлено, що зазначені спірні транспортні засоби придбано та оформлено на ім'я відповідача [PERSON] 21.11.2013 року та 13.08.2012 року відповідно, тобто під час зареєстрованого сторонами шлюбу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічну правову позицію викладено в постанові ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16. З матеріалів справи вбачається, що в травні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій прохала розірвати шлюб, зареєстрований 10.08.2007 року із [PERSON] Із змісту згаданого позову вбачається, що підставою для розірвання шлюбу стало те, що спільне життя із [PERSON] у [PERSON] не склалося, починаючи з 2011 року шлюбні відносини між ними припинилися і спільне господарство з цього часу вони не ведуть (т.1а.с.144). З наведених вище підстав, рішенням суду від 30.06.2016 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено, шлюб, укладений між сторонами, - розірвано (т.1а.с.146). Під час судового розгляду даної справи позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], як на доказ наявності/відсутності між ними шлюбних відносин на момент придбання спірних транспортних засобів, посилалися, як на належний доказ, на пояснення один одного, надані в ході судового розгляду справи про розірвання шлюбу. Проте із змісту роздруківки відповідного технічного засобу судового засідання вбачається, що саме позивач [PERSON] стверджувала в суді про те, що їх супружні відносини, спільний побут фактично припинилися у 2011 році, а відповідач [PERSON], не погоджуючись на розірвання шлюбу, цю обставину визнавав в суді (т.2а.с.24). Свідок [PERSON] показала в судовому засіданні, що добре знайома із сторонами, так як протягом декількох років працювала у батька [PERSON], надавала йому на дому допомогу у ведені підприємницьких справ. [PERSON] підтвердила, що від її роботодавця та відповідача [PERSON] їй було відомо, що починаючи з 2011 року [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю не проживали, спільним побутом пов'язані не були. Це вона мала можливість бачити і на власні очі, так як по справах майже кожного дня відвідувала квартиру батька [PERSON], де досить часто бачила відповідача і спілкувалася із ним на різні теми. З наведеного, суд дійшов висновку, що спірні транспортні засоби «Volkswagen Passat» та «Mersedes Benz Vito 111CDI» було придбано після фактичного припинення шлюбних відносин. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття відповідачем спірних автомобілів марки «Volkswagen Passat» та «Mersedes Benz Vito 111CDI» були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, суд дійшов висновку, що вони не можуть бути віднесені до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Твердження позивача [PERSON] про те, що на момент придбання спірного майна відповідач [PERSON] проживав, і наразі продовжує проживати, з нею в одному житловому будинку по [ADDRESS], не спростовують наведених висновків суду. Посилання позивача [PERSON] на її нотаріально посвідчену заяву від 07.12.2012 року як на підтвердження вимог за первісним позовом, суд вважає хибними і не приймає до уваги, так як по своїй правовій природі цей документ підтверджує лише факт надання нею, як подружжя, згоди на розпорядження майном, а не доказом наявності між нею та відповідачем спільного побуту (т.2а.с.8). Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] за первісним позовом є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. У відповідності з ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглянувши зустрічний позов [PERSON] в межах заявлених ним вимог, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд вважає, що вимога про залишення у власності [PERSON] автомобіля марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер [NUMBER], підлягає до задоволення. Окрім того, суд вважає встановленим факт набуття [PERSON] автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER], на праві особистою приватної власності за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON], а також вважає обґрунтованою вимогу про визнання за [PERSON] права особистої власності на автомобіль марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер [NUMBER]. При цьому суд звертає увагу на те, що на підтвердження факту придбання спірного автомобіля марки «Volkswagen Passat» не за спільні кошти подружжя, відповідачем приєднано до справи договір позики, укладений 04.11.2013 року в простій письмовій формі, відповідно до якого мати відповідача [PERSON] передала останньому у борг 120000 грн. для придбання саме цього транспортного засобу (т.1а.с.153). На підтвердження фінансової спроможності [PERSON] на укладення згаданого договору позики суду надано копію довідки Дрогопільського ОУПФУ, відповідно до якої [PERSON] є пенсіонером за віком і у період з січня 2010 року по грудень 2013 року отримала пенсії на загальну суму 120982 грн. (т.1а.с.149). Окрім того, суду надано договір новації, укладений 04.03.2016 року в простій письмовій формі, відповідно до якого пенсіонерка [PERSON] та її син [PERSON] домовилися про заміну первісного зобов'язання за договором позики від 04.11.2013 року в сумі 120000 грн. на нове зобов'язання у вигляді відчуження автомобіля марки «Volkswagen Passat» (т.1а.с.157), яке було реалізовано шляхом укладення договору купівлі-продажу від 01.06.2016 року на суму лише 5000 грн. (т.1а.с.100). Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відповідачем [PERSON] не підтверджено факту фінансової спроможності пенсіонерки [PERSON] надати йому у борг на придбання автомобіля 120000 грн., а відповідно реальності договору позики від 04.11.2013 року, так як єдиним джерелом доходів останньої є невелика пенсія за віком. Неспівмірність замінених зобов'язань за договором новації являється додатковим підтвердженням наведених висновків суду. Приєднана до справи довідка Дрогопільського ОУПФУ про отримання гр-ном [PERSON] пенсії за віком (т.1а.с.151) не підтверджує реальності згаданого договору позики, так як суду не надано доказів можливості утримання позикодавця [PERSON] за рахунок інших, крім її пенсії, фінансових джерел. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 27.10.2012 року відповідач [PERSON] та гр-нин [PERSON] отримали в користування з правом розпорядження спірний автомобіль марки «Volkswagen Passat» (т.1а.с.99), після чого на підставі довідки-рахунку від 21.11.2013 року його було передано у власність відповідачу (т.1а.с.154). Згідно із нотаріально посвідченою довіреністю від 26.04.2014 року відповідач [PERSON] передав згаданий автомобіль пенсіонеру [PERSON] у користування з правом розпорядження (т.1а.с.99). З огляду на змісту зазначених довіреностей та враховуючи твердження відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що він являється успішним приватним підприємцем, який починаючи з 2011 року утримує себе та надає допомогу в утриманні своєї неповнолітньої дитини, суд вважає, що факт придбання автомобіля марки «Volkswagen Passat» за рахунок коштів, запозичених у пенсіонера, не знайшов свого підтвердження, і ця обставина не впливає на вирішення зустрічного позову по суті. При розподілі судових витрат, суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Із змісту зазначеної статті вбачається, що у разі визначення при відкритті провадження у справі судового збору в розмірі меншому, ніж передбачено законом, недоплачена сума стягується в дохід держави з позивача при відмові в позові, а при задоволенні позову - з відповідача. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Звертаючись до суду із зустрічним позовом відповідачем [PERSON] було сплачено 1100 грн. судового збору за вимогою майнового характеру (т.1а.с.28), проте в послідуючих уточненнях ним заявлено вимогу немайнового характеру у виді встановлення факту набуття ним автомобіля марки «Volkswagen Passat» на праві особистою приватної власності, за яку судовий збір сплачено не було. З огляду на викладене, судовий збір за вимогу немайнового характеру у розмірі 320 грн. підлягає стягненню в дохід держави з [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved