Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом і вказала, що з 29. 09. 2007 року по 15. 10. 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого народилася неповнолітня дитина [PERSON] [INFO]. З вересня 2013 року вони з відповідачем мешкають окремо, на її прохання надати дозвіл на її виїзд разом з дитиною на відпочинок, на перетин кордону зони АТО відповідач не відреагував, на зв'язок з нею не виходить, тому вона вимушена звернутися до суду. У даний час вона зареєстрована та мешкає в [ADDRESS], має намір виїхати разом з дитиною на відпочинок за межі України, що неможливо зробити без дозволу батька дитини. Просить постановити рішення, яким надати дозвіл їй, [PERSON], на тимчасовий виїзд за межі України за кордон з малолітньою дитиною [PERSON] 04. 09. 2013 року без згоди батька дитини [PERSON] до повноліття дитини, та дозволили оформлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон без згоди його батька. Позивач та відповідач в судове засідання не явилися, про день слухання справи повідомлені на сайті Бердянського міськрайонного суду. Відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов»язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, тому суд розглядає справу за відсутності позивача для запобігання утворення тяганини по справі. Представник 3-ї особи органу опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради до суду не явився, у заяві просить розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29. 09. 2007 року, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO]. Рішенням Добропільського районного суду Донецької області від 15. 10. 2015 року шлюб між сторонами розірвано, дитина мешкає разом з матір»ю, про що свідчать акти обстеження від 24. 05. 2016 року і від 26. 05. 2016 року. Сторони не спілкуються між собою, відповідач на прохання позивачки надати згоду на виїзд неповнолітньої дитини за межі України не реагує, тому [PERSON] у позовній заяві просить надати дозвіл їй на тимчасовий виїзд за межі України за кордон з малолітньою дитиною [PERSON] 04. 09. 2013 року без згоди батька дитини [PERSON] до повноліття дитини, та дозволили оформлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон без згоди його батька. За правилами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проте позовні вимоги, заявлені позивачкою не на конкретний період перебування дитини за кордоном, суперечать положенням чинного законодавства. Дозвіл батька на виїзд неповнолітньої дитини є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон на невизначений період суперечать вимогам ст. ст. 141,153,157 СК України, які визначають рівність прав та обовязків батьків стосовно виховання дитини, і позовні вимоги [PERSON] фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у її вихованні, та можливості спілкування з нею. Вказані положення місться у правових позиціях судової палати у цивільних справах ВССУ за 2015 рік ( справи № 6-4466св15; 6-7961св15; 6-20930св15), якими суд керується при винесенні рішення по справі. Враховуючи вищевикладене суд вважає за потрібне відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed