Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання кредитного договору № KF 41161, укладеного 02.11.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON], та додатків до цього договору недійсними та застосування реституції. Свої вимоги мотивує тим, що 02.11.2007 року ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № KF 41161, відповіно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США строком на 10 років. В подальшому 25.07.2008 року розмір кредиту було збільшено до 21000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 01.11.2018 року та продовжено до 01.11.2022 року Вважає, що кредитний договір був укладений з порушенням законодавства, оскільки кредит є споживчим та наданий в іноземній валюті. Також умови кредитного договору є несправедливими й такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного та із врахуванням ч. 1 ст. 203 ЦК України просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № KF 41161 від 02.11.2007 року та застосувати реституцію. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Михайлишин В.М. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що банку надано дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями. Також зазначив, що кредитний договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України до врегулювання кредитних відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», кредит видано у 2007 році, а відтак банком не порушено жодної норми закону щодо надання споживчих кредитів у іноземній валюті на території України. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засідання встановлено, що відповідно кредитного договору № KF 41161, укладеного 02.11.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON], банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США зі сплатою процентів за кристування кредитом у розмірі 18 % річних строком на 10 років. В подальшому, 25.07.2008 року відповідно до додатку № 3 до кредитного договору № KF 41161, розмір кредиту було збільшено до 21000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 01.11.2018 року та відповідно до додатку до кредитного договору № 8 строк повернення кредиту продовжено до 01.11.2022 року. Як вбачається з п. 1.4 кредитного договору, кредит виданий на придбання продукції, для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника тобто є споживчим кредитом в розумінні ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу визнання договору недійсним, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Разом з тим, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Так, основним законодавчим актом, що регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Також як роз'яснено у п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року « 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року « 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою нормою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 13 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також роз'яснив, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Як встановлено в судовому засідання, оскаржуваний кредитний договір був укладений у 2007 році, тобто до внесення зазначених вище змін до законодавства. Не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача щодо валюти кредитування з посилання на світову фінансову кризу. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходити з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Банком було підготовлено кредитний договір, зазначено права та обов'язки, як позичальника так і фінансової установи, яка виконала в повному обсязі свої зобов'язання перед позивачем (надала грошові кошти, в подальшому дотримувалась умов договору). Крім того, у випадку незгоди з обсягом таких прав та обов'язків позивач могла не підписувати кредитний договір, однак такий договір підписала та отримала суму кредиту. Також судом встановлено, що банк надав та ознайомив позивача як споживача з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Таким чином судом встановлено, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо всіх істотних умов останнього. Банк в свою чергу правомірно надав кредит в іноземній валюті та встановив плату за користування кредитом у відсотках до суми кредиту з огляду на приписи Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно з якими ВАТ «Електрон Банк», ПАТ Фольксбанк» та ПАТ «ВіЕс Банк», як їх правонаступник, надано право на здійснення операцій з валютними цінностями, що підтверджено відповідними ліцензіями. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору № KF 41161 від 02.11.2007 року та додатків до договору, а відтак в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed