Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Мукачівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є донькою [PERSON], який помер [INFO] року. ЇЇ батько [PERSON] був власником квартири [ADDRESS]. За життя батько був інвалідом ІІ групи та страждав на психічні захворювання, у зв'язку з чим з 1999 року періодично перебував на диспансерному обліку у Мукачівській центральній районній лікарні та неодноразово лікувався в Закарпатській обласній психіатричній лікарні м. Берегова. Після смерті батька [PERSON] вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак дізналася, що 29.06.2010 року [PERSON] подарував належну йому квартиру [PERSON] Таким чином, враховуючи, що за життя її батько [PERSON] мав інвалідність ІІ групи, перебував на диспансерному обліку у Мукачівській центральній районній лікарні та неодноразово лікувався в Закарпатській обласній психіатричній лікарні м. Берегова, вважає, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в той час коли укладав договір дарування квартири. Як на підставу заявленого позову вказує на положення ст. 225 ЦК України. У зв'язку з цим просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні. Представник Мукачівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про судовий розгляд повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників позивача та заперечення представників відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження від 21.04.1970 року серії [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] У зв'язку із укладенням шлюбу позивач змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] Також встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.11.2015 року, [PERSON] помер [INFO] року. Предметом цього спору є договір дарування від 29.06.2010 року. Так, відповідно до договору дарування від 29.06.2010 року [PERSON] безоплатно передав у власність відповідачу [PERSON] 3/4 частки квартири [ADDRESS] Закарпатської області. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Соколовою О.В., реєстровий № 2-420. Відповідно до умов договору сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину та дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких вимог майнового або немайнового характеру. Також в договорі зазначено, що нотаріусом особи сторін договору встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] 3/4 частки квартири [ADDRESS] Закарпатської області перевірено. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. В ч. 2 ст. 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як на підставу визнання договору дарування квартири недійсним позивач посилається на ст. 225 ЦК України, яка встановлює, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Як роз'яснено в п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. До того ж у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди. На виконання зазначених вище вимог судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для встановлення психічного стану [PERSON] на час укладення договору дарування квартири від 29.06.2010 року. Відповідно до висновку експерта № 239 від 24.11.2016 року, [PERSON] 29.06.2010 року, тобто при вчиненні договору дарування частки своєї квартири міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, надавати їм належну оцінку. Оцінюючи висновок експерта, як доказ у цій справі, суд враховує постанову Верховного Суду України від 29.02.2012 року (справа № 6-9цс12) в якій суд вказав на те, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Додатково судом також встановлено, що відповідно до медичної документації [PERSON] дійсно періодично лікувався психіатричних лікарнях, де проходив стаціонарне лікування. Останнє загострення хвороби спостерігалося у 2008 році. В подальшому [PERSON] госпіталізації не потребував, приймав амбулаторне лікування. При цьому, при проведенні експертизи, експерти надали оцінку повній історії хвороби [PERSON] та прийшли до однозначного висновку про те, що при вчиненні договору дарування частки своєї квартири [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, надавати їм належну оцінку. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації представниками позивача своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, зокрема клопотання про призначення повторної судової експертизи, у випадку незгоди з проведеною. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано, що при вирiшеннi цивiльних справ суд має виходити з поданих сторонами доказiв. Також в ході судового розгляду були допитані наступні свідки. Так, допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показала, що знала [PERSON] протягом всього життя, так як проживає по сусідству. При цьому показала, що [PERSON] працював вчителем в школі для дітей з вадами зору. Також показала, що [PERSON] вів нормальний спосіб життя, часто заходив до неї в гості. Крім цього показала, що до [PERSON] часто приїжджала [PERSON] Додатково показала, що знає як [PERSON] проходив лікування через травму голови. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показав, що знав [PERSON] так як товаришував з його батьком. Також показав, що [PERSON] любив грати в шахи. При цьому нічого дивного у способі життя [PERSON] не помічав. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показав, що знав [PERSON] з 1979 року, оскільки проживали в одному будинку. При цьому про лікування йому нічого не відомо. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показала, що знала [PERSON] протягом 41 року, так як проживає по сусідству. При цьому показала, що [PERSON] був ввічливий, любив грати в шахи, багато читав, працював вчителем в школі для дітей з вадами зору. Також показала, що [PERSON] постійно присилала [PERSON] гроші. Крім цього показала, що їй відомо було про те, що [PERSON] мав інвалідність другої групи та страждав на шизофренію. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показав, що знав [PERSON] протягом 60 років, так знайомий з ним ще зі школи. Також показав, що відвідував [PERSON] в лікарні в м. Берегово, коли той проходив лікування. При цьому [PERSON] вів абсолютно нормальний спосіб життя. Також [PERSON] розказував йому, що подарував частину квартири [PERSON], так як вона цього заслуговує. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показала, що знала [PERSON] ще 1970-их років та вони постійно зустрічалися в молодості. Також показала, що приблизно у 2013 році [PERSON] просив у неї гроші щоб купити хліба. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показала, що знала [PERSON] ще 1970-их років. Також показала, що протягом останніх двох років, тобто 2013-2015 років була вражена зовнішнім виглядом [PERSON], коли зустрічала його, так той постійно просив гроші на вулиці. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] показала, що знала [PERSON] з дитинства. Також показала, що з 2013 року постійно бачила [PERSON] як той просив гроші на вулиці, щоб купити хліба, був дивний, випивав. Також показала, що приблизно у 2015 року [PERSON] говорив їй як його сестра забрала квартиру через, що він не мав де жити. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи те, сторона позивача не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили позовні вимоги, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними не доведено, що є обов'язковим за ст. 225 ЦК України, також враховуючи однозначність висновку експерта із врахування показів свідків, які жодним чином не вказують на те, що [PERSON] якимось чином не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними саме в момент укладення оспорюваного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 29.06.2010 року недійсним, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування із заявлених підстав слід відмовити.

Outcome: dismissed