Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області та фінансового управління виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області в рівних частинах моральну шкоду в розмірі 80000 гривень. Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала на посаді начальника фінансового управління Знам`янського міськвиконкому в період з 10 грудня 2010 року по 20 жовтня 2016 року. Розпорядженням Знам`янського міського голови [PERSON] від 20.10.2016 № 506-к її було звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 20.10.2016. Розпорядженням передбачено виплатити у день звільнення усі належні позивачеві суми при звільненні, але даним Розпорядженням міського голови не було передбачено виплат за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні. На звернення позивача про виплату неврахованих робочих днів, Знам`янською міською радою відмовлено [PERSON] у виплаті компенсації. В зв`язку з відмовою здійснення виплат, [PERSON] змушена була звернутися до суду з декількома позовними заявами за захистом своїх прав та законних інтересів про стягнення компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні. Зважаючи на те, що вона не володіла усіма документами, необхідними як письмові докази в суді, вона неодноразово подавала до виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області та Фінансового управління Знам`янського міськвиконкому запити на публічну інформацію, відповіді на які їй не було надано, або надано відмову у доступі до публічної інформації. У зв`язку з цим позивач звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. За результатами розгляду протоколів, складених Уповноваженим Верховною Радою України з прав людини на міського голову [PERSON] та заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів - начальника фінансового управління Лихоти Г.В., останніх притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, однак дана справи були закриті у зв`язку з тим, що на момент їх розгляду закінчився трьохмісячний строк накладення адміністративного стягнення. Незважаючи на рішення суду, якими [PERSON] визнано винним у порушенні права на інформацію, це право [PERSON] так і не було відновлено посадовою особою і не надана вся запитувана публічна інформація, що є явним зухвалим нехтуванням законними правами та відвертим знущанням. Аналогічне порушення прав позивача, зловживаючи службовим становищем, допустила і заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів - начальник фінансового управління Лихота Г.В. Так, рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року зобов`язано фінансове управління нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, стягнуто компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Дане рішення неодноразово оскаржувалося та рішенням Верховного Суду України 26 вересня 2018 року остаточно встановлено вину фінансового управління виконавчого комітету Знам`янської міської ради щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем під час звільнення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду від 09 серпня 2017 року залишено без змін. Примусове виконання рішення тривало 64 дні, однак навіть після виконання, фінансове управління не визнало рішення законним та в судовому порядку намагалося стягнути сплачені їй кошти в порядку регресу, при цьому надаючи до суду неправдиву інформацію. Внаслідок бездіяльності виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області та Фінансового управління Знам`янського міськвиконкому та відмови у наданні позивачу інформації на запит, а також судовою тяганиною та спробою перекласти на неї чужу провину, останній було завдано моральної шкоди. Вказала, що увесь цей час вона не могла влаштуватися на роботу, оскільки за спеціальністю є спеціаліст з обліку і аудиту, і влаштуватися за спеціальністю у період судової тяганини щодо визнання її винною у розтраті бюджетних коштів не могло бути мови. Увесь цей час вона переживала тривогу щодо можливості фізичного існування її особисто та її родини без засобів до такого існування. Вона увесь цей час не отримувала жодної копійки ані заробітної плати, ані соціальної допомоги. Хоча працюючи навіть на мінімальну заробітну плату за період судової тяганини, могла б отримала понад шістдесят дві тисячі гривень. Крім того, свої вимоги обґрунтовує також тим, що міський голова [PERSON] втручався в особисте життя позивача, а саме вимагав у закладів охорони здоров`я неправомірну інформацію щодо позивача, а саме щодо законності перебування її на лікарняних та підставі таких. Також неодноразово публічно ображав позивача під час засідань постійних депутатських комісій та пленарних засідань Знам`янської міської ради, які транслювалися в мережі Інтернет, чим псував репутацію та ганьбив гідність. Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. До особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи, законодавець відносить: право на життя, право на усунення небезпеки, яка загрожує життю та здоров`ю, право на охорону здоров`я, право на медичну допомогу та на інформацію про стан свого здоров`я, право на таємницю про стан здоров`я, права особи, яка перебуває на стаціонарному лікуванні; право на свободу та особисту недоторканність; право на донорство: право на сім`ю, опіку і піклування, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Зазначені особисті немайнові права позивача по справі не є порушеними. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем по справі зазначено, що посадові особи як міський голова та заступник міського голови - начальник фінансового управління визнанні винними у вчиненні адміністративного правопорушення щодо неправомірної відмови у наданні публічної інформації. Необхідно зазначити, що по даному факту названі посадові особи до адміністративної відповідальності не притягувалися, штрафні санкції на них не накладалися судом. Зазначені вище справи закрито. Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд. Позивач в судовому засіданні підтримала вимоги позову та просить їх задовольнити, доповнила свої вимоги та пояснення тим, що дії відповідачів завдали їй як фізичного болю так і морального, вона тривалий час не могла довести обставини викладені в позовній заяві, потрапила в лікарню на що надала суду підтверджуючі документи. Представники відповідача в судовому засіданні не визнали вимоги позову, просять відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді начальника фінансового управління Знам`янського міськвиконкому в період з 10 грудня 2010 року по 20 жовтня 2016 року. Розпорядженням Знам`янського міського голови [PERSON] від 20.10.2016 № 506-к позивача звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 20.10.2016. Не погоджуючись зі звільненням, [PERSON] змушена була звернутися до суду із декількома позовними заявами до міського голови Філіпенка С.І. та фінансового управління Знам`янського міськвиконкому за захистом свої прав та законних інтересів. Зважаючи на те, що вона не володіла усіма документами, які їй необхідні були як письмові докази у суді, то вона неодноразово змушена була звертатися із публічними запитами до розпорядників інформації, а саме до міського голови [PERSON] та фінансового управління, з метою, отримання необхідної інформації та копій документів, які потрібні були для захисту прав та законних інтересів в суді Так, 27.09.2016 [PERSON] звернулася до Знам`янського міського голови [PERSON] в порядку ст. 19,20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» із заявою про надання належним чином завірених копій табелів обліку використання робочого часу працівників виконавчого комітету за деякий період. Знам`янським міським головою [PERSON] відмовлено [PERSON] у наданні такої інформації, яка не підлягає оприлюдненню. 10.11.2016 [PERSON] звернулася до Знам`янського міського голови [PERSON] в порядку ст. 19,20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» із заявою про надання належним чином завірених копій документів для представлення до суду, щодо скорочення посад Знам`янської міської ради, її виконавчого комітету та виконавчих органів міської ради. Заступником міського голови частково виконаний запит [PERSON] та надані частина із запитуваної інформації, про що повідомлено [PERSON] 16.11.2016. також, 10.11.2016 [PERSON] звернулася до Знам`янського міського голови [PERSON] в порядку ст. 19,20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» із заявою про надання підтвердження щодо відсутності міського голови [PERSON] на робочому місці 10.11.2016 та надати копії підтверджуючих документів причин його відсутності. На запит надані інформація про перебування міського голови на лікарняному 10.11.2016 та відмовлено у наданні витребуваної інформації, яка є конфіденційною, а тому не підлягає розголошенню. 17.01.2017 [PERSON] звернулася до Знам`янського міського голови [PERSON] в порядку ст. 19,20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» із заявою про надання копії додатків до штатних розписів фінансового управління Знам`янського міськвиконкому за певний період та залишки коштів на рахунках міського бюджету станом на 01.01.2017. заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів - начальником фінансового управління надано відповідь про залишок коштів на рахунках міського бюджету та відмовлено в наданні додатків до штатного розпису, які є внутрішньо організаційними документами, створені для внутрішнього користування та не є публічною інформацією. Не погоджуючись з наданими відповідями на запити, [PERSON] на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини подала скарги щодо незаконних дій посадових осіб Знам`янської міської ради. За результатами розгляду скарг Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 18.08.2017 було складено два протоколи про адміністративні правопорушення відносно Знам`янського міського голови [PERSON] за ч.2 ст.212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення та спрямовано адміністративні матеріали для розгляду до суду. Також Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 04.08.2017 було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно заступника Знам`янського міського голови з питань діяльності виконавчих органів - начальника фінансового управління Лихоти Г.В. за ч.2 ст.212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення та спрямовано адміністративний матеріал для розгляду до суду. Постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року провадження по адміністративній справі стосовно [PERSON] закрито, у зв`язку із відсутністю у його діях адміністративного правопорушення. Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року, задоволена апеляційна скарга представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва у Конституційному Суді, постанова Знам`янського районного суду скасована, міського голову [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та закрито справу в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 грудня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП та закрито справу в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року рішення суду залишено без змін. Постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 січня 2018 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП та закрито справу в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2018 року рішення суду залишено без змін. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на судовий захист закріплено у ст. 4 ЦПК України як право на звернення до суду за захистом, згідно з яким кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавленням його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності і справедливості. Враховуючи роз`яснення п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, норми права дають підстави вважати, що під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій чи бездіяльності, що досягло певного психологічного стану фізичних чи душевних страждань (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Згідно з п.1 ч. 1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Частина 2 статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачає, що особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Згідно п.п.10-1 п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування або його посадової чи службової особи при здійсненні нею своїх повноважень, вона підлягає відшкодуванню за рахунок органу місцевого самоврядування. Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку, що юридичною підставою такої відповідальності органів місцевого самоврядування є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні ними виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, передбачених Законом та іншими законами. Відповідно до вимог ст.25 Закону «Про звернення громадян», ст.31 Закону України «Про інформацію», ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при порушенні передбачених вказаними законами прав громадянина останній має право на відшкодування моральної шкоди (моральних збитків). В поданому до суду позові позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що його моральні страждання стали наслідком бездіяльності щодо відмови їй у наданні публічної інформації на запит, затягуванню розгляду справи в суді, втручання в її особисте життя та публічних ображаннях на засіданнях міської ради, які транслювалися в мережі Інтернет. Під час розгляду справи судом встановлено, що протиправність дій міського голови м. Знам`янка Кіровоградської області Філіпенка С.І. та заступника Знам`янського міського голови з питань діяльності виконавчих органів - начальника фінансового управління Лихоти Г.В. щодо ненадання доступу [PERSON] до публічної інформації підтверджується судовими рішеннями. Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року в справі №33/781/393/17, якою міського голову [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП. Постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 грудня 2017 року в справі 3/289/891/17, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП. Постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 січня 2018 року в справі 3/389/1096/17, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП. Згідно частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з зазначених обставин, протиправність дій відповідачів встановлена рішеннями суду, а тому вказані факти не підлягає доказуванню. Протиправні дії з боку відповідачів щодо надання неповної інформації, яка є публічною на запит позивача завдали їй моральної шкоди, оскільки вона потребувала такої інформації для захисту своїх порушених прав та інтересів в суді, та відповідачами порушено її право на отримання інформації, що перебувала у володінні відповідачів, крім того діїі відповідачів вплинули на стан здоро`я позивача про що до суду відповідні докази у вигляді епікризів та виписок з медичної картки стаціонарного хворого. Щодо спричинення моральної шкоди позивачеві затягуванням розгляду справи в суді, втручанням в її особисте життя та публічним ображанням на засіданнях міської ради, які транслювалися в мережі Інтернет, суд вважає відмовити через не доведення спричинення такої шкоди в судовому засіданні. Позивачем у цивільному позові зазначено, що міський голова неодноразово публічно її ображав під час засідань постійних депутатських комісій. Даний факт не відповідає дійсності та позивачем по справі не надано відповідних доказів про те, що міським головою називалося прізвище [PERSON] , тому позивачем взагалі не доведено позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, обсяг заподіяної позивачу шкоди, тривалість її моральних страждань внаслідок порушення її права на отримання доступу до публічної інформації, що призвело до необхідності звернення позивача до суду за захистом її прав в судовому порядку, а також із врахуванням засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в розмірі по 3000 гривень з кожного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial