Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про припинення права на частку у спільному майні подружжя шляхом стягнення з [PERSON] в її користь компенсаційну вартість Ѕ частини автомобіля Daewoo Leganza, 1998 року випуску у розмірі 34\~315 грн.. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 27.05.2014 року рішенням Козівського районного суду Тернопільської області визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля марки Daewoo Leganza, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та витребувано у [PERSON] , належну йому на праві приватної власності Ѕ частину вказаного автомобіля в користь [PERSON] .. Вказує, що 08.10.2014 року Козівським районним судом видано виконавчий лист №2/600/13/2014 про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак такий не виконаний, оскільки даний автомобіль неодноразово відчужувався іншими особами. Крім цього, зазначає, що згідно з висновку експертного дослідження Тернопільського НДКЦ від 05.02.2020 року, ринкова вартість автомобіля марки Daewoo Leganza, 1998 року випуску становить 68 630,00 грн.. Однак, стверджує, що даний автомобіль був відчужений відповідачем без згоди позивача після рішення суду про визнання за останньою права власності на Ѕ частину вищевказаного автомобіля, а тому просить задовольнити поданий позов. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 16.10.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак останній подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, згідно з якого позовні вимоги підтримують та просить їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких обставин, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає, що наявні підстави для заочного розгляду справи. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст.12 ЦПК України,\~передбачено,\~що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ч.1 ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно з ч.1\~ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами ст.ст.317, 319 ЦК України\~передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вбачається із рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 27.05.2014 року вирішено визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля марки Daewoo Leganza, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та витребувати у [PERSON] , жителя [ADDRESS] , належну йому на праві приватної власності Ѕ частину даного автомобіля в користь [PERSON] /а.с.7-8/. Частиною 4 статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до висновку №6/2-29/20 експертного дослідження, складеного 05.02.2020 року, вбачається, що середня ринкова ціна автомобіля «Daewoo Leganza», 1998 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] , ідентифікаційний номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 27.05.2014 становить 68\~630,00 грн. /а.с.9-13/. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно з ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1\~ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі N 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього\~Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч.2 ст.183\~ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом /постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі N 6-2925цс15/. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому, не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Як вбачається із відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області №31/19-К-23а-з від 20.02.2020 року, транспортний засіб Daewoo Leganza із державним номерним знаком [NUMBER] вибув із власності [PERSON] 20.11.2013 року. Новим власником зазначеного транспорту є [PERSON] з 14.06.2014 року із державним номерним знаком [NUMBER] /а.с.16/. При цьому, оскільки вказаний транспортний засіб був відчужений відповідачем без згоди позивача, після рішення суду про визнання права власності на Ѕ частину даного автомобіля, відтак, вважаю, що з відповідача у користь позивача слід стягнути половину дійсної вартості автомобіля, оскільки спірний автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя, є цінним майном, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача. Аналогічна правова позиція сформована в постановах Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 р. у справі №554/8023/15, Верховного Суду від 25.05.2020 р. у справі №347/955/16. Відповідно до ч.2\~ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365\~ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль не може бути виділений в натурі, є неподільною річчю та не використовується позивачкою, істотного порушення прав останньої у разі припинення права власності на її частку не вбачається. Відтак, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а тому слід припинити право на частку у спільному майні подружжя шляхом стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] компенсаційну вартість Ѕ частини вказаного автомобіля у розмірі 34\~315 грн. При цьому, на підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, задовольняючи позов, суд вважає за необхідне покласти на відповідача судові витрати у справі.

Outcome: approved