Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.11.2014 року між [PERSON] (її чоловіком) та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу. На виконання умов договору, [PERSON] сплатив грошові кошти в сумі 46400,00 грн. Оскільки, позивач своєї згоди на укладення чоловіком - [PERSON] зазначеного договору не надавала, він є таким, що укладений в порушення ст. 65 СК України, а тому позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 46400,00 грн. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні пояснила, що набуте майно повинно стати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки її чоловік уклав договір як фізична особа, яка перебуває у шлюбі. Також звертала увагу суду на те, що власної письмової згоди на укладення договору фінансового лізингу позивач не надавала, а кошти витрачені відповідачем - [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя. 05.02.2015 року в судовому засіданні відповідач - [PERSON] подав заяву про визнання позову, в якій посилався на те, що відсутність письмової згоди його дружини на укладення ним із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договору фінансового лізингу від 19.11.2014 року, як це передбачено ст. 65 СК України, є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до вимог ст. 203, 215 ЦК України. Представник відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що відповідно до договору фінансового лізингу не могло відбутися і не відбувалося розпорядження майном подружжя [PERSON], оскільки, предмет лізингу є власність ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Вислухавши пояснення представника позивача, позивача, відповідача - [PERSON] та представника відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», дослідивши, наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 19.11.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] було укладено договір №001297 фінансового лізингу, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.6-11). Відповідно до п. 3.1 договору, предметом лізингу по даному договору є: автобус ЗАЗ АО7АЗ-64 (а.с.6-зворот). Пунктом 3.3 договору, передбачено, що предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору (а.с.6-зворот). На виконання умов договору фінансового лізингу, відповідач - [PERSON] сплатив грошові кошти в сумі 46400,00 грн, що підтверджується квитанцією №П1173890 від 19.11.2014 року (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про шлюб від 05.09.2009 року, позивач є дружиною відповідача - [PERSON](а.с.5). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Укладений договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд не може погодитись з доводами позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 008006 був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В судовому засіданні представник позивача та позивач посилаючись на ст. 65 СК України, просили визнати договір недійсним, оскільки даний договір був укладений без отримання згоди подружжя. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки, положення ст. 65 СК України поширюються виключно на правовідносини щодо розпорядження майном, що є спільною власністю подружжя, а тому відсутні підстави для визнання договору лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримання згоди іншого з подружжя. До того ж, за своєю природою, договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання предмету лізингу у володіння і користування і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для лізингоодержувача як сторони договору (ч. 1 ст. 806 ЦК України). В судовому засіданні відповідач - [PERSON] зазначив, що представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» при обговоренні та підписанні договору фінансового лізингу чинив тиск на нього, наполягав на прискоренні оформлення угоди, не роз'яснив усіх деталей, в зв'язку з чим, відповідач був впевнений, що вносить грошові кошти в сумі 46400,00 грн - 10% від вартості автобуса. Проте, суд критично оцінює такі пояснення, оскільки в судовому засіданні відповідач - [PERSON] не заперечував, що звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» за власною волею, перед підписанням договору відповідач мав можливість прочитати його умови, до того ж з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] ознайомлений з графіком сплати першого та другого лізингового платежу, що підтверджується особистим підписом останнього (а.с.12-13). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки вони є необґрунтованими.

Outcome: dismissed