Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду із\~позовомдо [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог вказала, що 06.08.2012 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач отримала від позивача, а позивач передала у власність відповідача кошти в розмірі 120\~000 доларів США. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти в повному обсязі до 01.07.2017 року. Кошти були передані позивачем у власність відповідача для придбання нею квартири за адресою: [ADDRESS] . Позика повертається шляхом передачі готівки із рук Позичальника в руки Позикодавця в тій же валюті, у якій Позикодавець надав позику позичальнику або в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день повернення позики. Договір позики є безпроцентним. Факт отримання відповідачем грошових коштів також підтверджується розпискою від 06.08.2012 року. Зобов`язання щодо повернення суми позики в строк передбачений договором від 06.08.2012 року, а саме до 01.07.2017 року включно відповідач не виконує, на усні зауваження та прохання позивача повернути борг не реагує, що унеможливило врегулювання даного спору мирним шляхом в досудовому порядку. Таким чином, сума заборгованості [PERSON] перед позивачем за договором позики від 06.08.2012 року складає 120\~000 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно сумі 3\~162\~000 грн., відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подачі позову. У зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості за договором позики від 06.08.2012 року у сумі 3 162 000 гривень, суму сплаченого судового збору у розмірі 8 000 гривень, витрати на правову допомогу у сумі 15000 гривень. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити із викладених у позові підстав. Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог не заперечувала, вказала що дійсно позичала у позивача грошові кошти, у зв`язку із чим, нею було написано розписку про отримання коштів, та укладений відповідний договір позики. Представник третьої особи у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просив відмовити, зазначив, що 15.09.2012 року між відповідачем та третьою особою було зареєстровано шлюб, більше п`яти років відповідач проживала з його довірителем. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано квартиру у м. Вишгород. При купівлі квартири відповідач не зазначала його довірителю щодо позичених нею коштів у своєї матері та взагалі про наявність укладеного між нею та її матір`ю договору позики, складання розписки. Вважають, що договір було укладено заднім числом, тобто вже тоді коли його довіритель звернувся до суду з позовом про розподіл квартири. Якби у відповідача були у наявності дані кошти, вони б з його довірителем придбали більшу за площею квартиру та його довірителю не потрібно б було позичати кошти у родичів та банків, які і на даний час він змушений погашати. Крім того, представник третьої особи подав до суду заяву, згідно якої вказав, що наданий позивачем договір позики не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки він не посвідчений нотаріально та не містить підпису [PERSON] , а тому просив виключити договір позики з числа доказів та розглядати на підставі інших доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як визначено ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 06.08.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передала у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 120 000 доларів США, що на день передачі грошей еквівалентно сумі 972\~000, 00 грн. відповідно до курсу НБУ станом на 06.08.2012 року для придбання квартири. Позичальник зобов`язалась повернути отримані кошти в повному обсязі до 01.07.2017 року. Відповідно до п. 2 даного договору сторони домовилися, про те, що договір є безпроцентним та остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.07.2017 року включно. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 06.08.2012 року написала розписку, в якій йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, 15.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1343, прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Представник третьої особи подав до суду заперечення, згідно яких вказав, що наданий позивачем договір позики не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки він не посвідчений нотаріально та не містить підпису [PERSON] , а тому просив виключити договір позики з числа доказів та розглядати на підставі інших доказів. В той же час, договір позики між позивачем та відповідачем був укладений 06.08.2012 року, тобто до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Суд, не приймає заперечення представника третьої особи до уваги, оскільки дані обставини щодо належності та допустимості договору позики, а також щодо його форми посвідчення, не є предметом розгляду цієї справи, а судом виключно розглядається питання щодо наявності боргового зобов`язання, не повернення грошових коштів у строки визначені в договорі та їх стягнення на підставі договору позики. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів у визначені строки не виконала, термін повернення позики порушено. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого саме роду та такої самої якості) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала, щодо стягнення з неї коштів, які вона отримала в борг у позивача. Під час судового засідання судом неодноразово наголошувалось на тому, що відповідно до ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Виключно наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого зобов`язання. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладання договору, але й посвідчення факту передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі 6-79/цс14. Статтею 316 ЦК України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, як то передбачено ст.317 ЦК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-УІ, суди України при розгляді справ застосовують конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Аналізуючи викладене та враховуючи те, що відповідач визнає позовні вимоги, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за договором позики від 06.08.2012 року у розмірі 3\~162\~000 грн. Разом з тим, доводи сторін, щодо цільового призначення коштів, отриманих на підставі договору позики від 06.08.2012 року та подальше їх використання, не є предметом розгляду даної справи, судом виключно досліджувалося наявність боргового зобов`язання, порушення строків їх повернення та їх стягнення. Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. На підтвердження вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 10.08.2017 року, розрахунок гонорару за надану адвокатом правову допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 10.08.2017 року згідно якої позивачем сплачено гонорар адвокату у розмірі 15000,00 грн., прибутковий касовий ордер № 10-08/17 від 10.08.2017 року згідно якого позивачем сплачено гонорар адвокату у розмірі 15000,00 грн., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд також враховує роз`яснення пункту 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно із якими розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Отже, дослідивши розрахунок суми гонорару за надану адвокатом правову допомогу й кількість годин витраченого часу, кількість та тривалість судових засідань, проведених по даній справі, враховуючи співмірність виконаної роботи та винагороду за таку роботу, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15\~000 грн. 00 коп. Також з відповідача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 8\~000 гривень. На підставі ст.ст.10,11,12,13,76-81,258,259,263-265,268,273,353 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved