Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати шлюб із відповідачем, стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, до досягнення сином трирічного віку - тобто до [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 14.02.2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу подружжя має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом із нею. Позивач зазначила, що вона з чоловіком працювали у Польщі. Після народження сина, а саме: із листопада 2020 року вона проживає в Україні, а відповідач залишився працювати у Республіці Польща. З червня 2021 року подружжя не спілкується. На даний час у сторін відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя та сімейні відносини, внаслідок чого змінились відносини та ставлення між ними. За таких обставин позивач вважає, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження сім`ї суперечить її інтересам, тому позивач наполягає на розірванні шлюбу. Разом з тим, позивач в обгрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач є працездатним, стан його здоров`я та матеріальне становище не перешкоджають виконувати обов`язок по утриманню малолітньої дитини. Вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, позбавлена можливості одержати буть-які інші додаткові доходи. Отже, домовленості про участь в утриманні дитини рівною мірою між батьками не досягнуто. Ухвалою судді від 22.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 24-25). Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином поштовими засобами зв`язку та шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Причини неявки відповідача невідомі, відзиву на позовну заяву останній до суду не направив. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що відповідає положенню статей 280-282 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14 лютого 2020 року Теплицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 8). Від шлюбу подружжя має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 9-13), який на даний час проживає із [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Соболівської сільської ради № 250 від 09.09.2021 (а.с. 7). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Статями 51 Конституції України та 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. За приписами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи вбачається, що внаслідок непорозумінь сторін сім`я розпалась, подальше її збереження є неможливим, шлюб існує формально, так як сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, що є підставою для розірвання шлюбу. Беручи до уваги те, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, оскільки позивач виявила бажання розірвати шлюб і з відповідачем, збереження сім`ї без згоди на те обох сторін неможливе та суперечитиме інтересам подружжя, тому суд вважає, що дана позовна вимога підлягає до задоволення. Статтею 51 Конституції та ст. 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Пунктом 17 постанови Пленуму ВСУ України від 15.05.2006 № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із позовної заяви вбачається, що домовленості про участь в утриманні дитини рівною мірою між батьками не досягнуто. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, тяжкого матеріального становища, докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, враховуючи те, що основна відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, покладається на батьків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач у позовній заяві вказала, що на даний момент вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, позбавлена можливості одержати будь-які додаткові доходи і також має право на утримання від чоловіка, тому просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Статтею 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Оскільки сторони мають малолітню дитину, яка не досягла трирічного віку, позивач має право на отримання аліментів від відповідача на підставі ст. 84 СК України, тому вказана позовна вимога підлягає до задоволення. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу в сумі 908 грн., сплаченого позивачем при поданні позову та підтвердженого документально. Також з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів у розмірі 908 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Встановлено, що 08.09.2021 між [PERSON] та адвокатом Панченко Д.І. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги. Пунктом 3.1 договору надання правничої допомоги встановлено, що вартість послуг за даним договором складає 700,00 грн. На підтвердження оплати витрат на правову допомогу у розмірі 700,00 грн. позивачем надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 13.09.2021. Таким чином позивачем підтверджено належними доказами понесення нею витрати на правову допомогу у розмірі 700,00 грн., тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved