Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження прав кривдника на строк 6 (шість) місяців: обмеження спілкування з постраждалими дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]: заборонити наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, навчання, інших місць частого відвідування постраждалих осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]: заборонити вести листування, телефоні переговори з постраждалими особами або контактувати з ними чере6з інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, заявник посилається на наступне, що з 14 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування подружжя у шлюбі народились діти - донька [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], від першого шлюбу заявниця має [PERSON], [INFO]. З серпня 2017 року подружжя проживає окремо, однак після припинення шлюбних відносин чоловік заявниці завдав їй тілесних пошкоджень, що стало підставою звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на даний час Дніпровським УП ГУ НП в м.Києві здійснюється досудове розслідування, перші два провадження об'єднання Київською місцевою прокуратурою №4 в одне провадження за №4201701040000160 від 09.08.2017 р., відомості щодо третьої кримінального провадження внесені в ЄДР за №1201900040002435. Окрім вказаних фактів, кривдник постійно погрожує розправою заявниці та її сину, залякує, принижує, плює в обличчя, штовхає, давав ляпаси, словесно ображає заявницю та її сина, залишав у небезпеці старшу доньку в ситуації, коли з болем в животі протримав декілька годин в помешканні, де на той час перебував, не звернувшись по медичну допомогу для дитини, така поведінка кривдника викликає у заявниці побоювання за свою безпеку та безпеку її дітей. Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду (ч.2 ст. 350-5 ЦПК України). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати заяву за відсутності заявника та заінтересованої особи на підставі наявних у справі доказів, які долучено заявником до заяви про видачу обмежувального припису. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що з 14 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування подружжя у шлюбі народились діти - донька [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 18 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено рішення про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі батька у вихованні дітей. Визначено [PERSON] спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей - доньки [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], шляхом встановлення наступного графіку зустрічей з дітьми: щосереди - с 17.00 до 20.00 години; щосуботи - с 08.00 до 20.00 години; щорічно в дні народження дітей вільний та безперешкодний доступ у спілкуванні батька з дітьми; проведення спільного відпочинку батька з дітьми один раз на рік в період відпустки батька дітей. Зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з малолітніми дітьми - донькою [PERSON], [INFO], та донькою [PERSON], [INFO], в межах визначеного за рішенням суду графіку спілкування батька з дітьми. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Як встановлено судом у мотивувальній частині судового рішення: « Згідно приписів ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно Витягу з розпорядження №521 від 26.09.2017 року Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.09.2017 року, протокол №11, визначена участь батька [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у формі спілкування з малолітніми доньками: щопонеділка, щосереди, щоп'ятниці з 17-00 години до 20-00 години, та щосуботи з 15-00 години до 19-00 години. (а.с.11) Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов'язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення (ст. ст. 153, 157, 159 Сімейного кодексу України)… Згідно результатів обстеження емоційного стану та відношення до близьких [PERSON] та [PERSON], що мало місце в липні 2018 року, вбачається, що дівчинки стурбовані та втягнуті в конфлікт між мамою та батьком, має місце страх втрати матері, відчуженості та небажання контактувати з батьком. Також дівчинки є носіями страхів, які мама відчуває при подумах про колишнього чоловіка. Рекомендовані: ігрова терапія для дівчат; терапевтична робота з мамою по пропрацюванню травматичного досвіду в подружньому житті; психологічне супроводження батьків по набуттю навичок безконфліктної взаємодії колишнього подружжя з питань взаємодії з дітьми. (а.с.85) Наведене в даному результаті обстеження свідчить про неприязні стосунки, що склались між сторонами, безумовно негативно відображаються на емоційному стані [PERSON] та [PERSON]. Ставлення матері дітей до їх батька та її відношення до останнього безумовно переноситься й на відношення дівчат до батька. Така ситуація має вирішуватися у за допомогою фахівців з психології та не може мати наслідком звуження прав позивача щодо його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Також не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи доводи відповідача про те, що спілкування з батьком є загрозою для дітей сторін, з огляду на його поведінку та поведінку сторонніх осіб викликану кредитними зобов'язаннями відповідача тощо. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, судом встановлено, що в межах даного спору є доведеним порушення прав позивача, як батька, на спілкування з дітьми, про що свідчить його особисте звернення до служби у справах дітей за встановленням вказаного порядку і до суду за захистом цього права. Крім цього, при відсутності відповідного судового рішення позивач фактично позбавлений можливості мати відповідні докази, оскільки не має права звернення до виконавчої служби з питання контролю за додержанням відповідачем умов вказаного рішення. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння та неприязні стосунки, які носять особистий характер, у зв'язку з даними обставинами загострились взаємовідносин між сторонами, така ситуація в їх особистих відносинах не дає можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення порядку спілкування з дітьми, який мав би влаштовувати кожну із сторін по справі, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на спілкування та виховання дитини визначений сімейним законодавством у разі порушення його з боку іншого з батьків дитини». Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Щодо обраного заходу обмежувального припису - обмеження спілкування з постраждалими дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]; заборонити наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, навчання, інших місць частого відвідування постраждалих осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; заборонити вести листування, телефоні переговори з постраждалими особами або контактувати з ними через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб, визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України. Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON], заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці та малолітніх дітей немає, у зв`язку з чим слід відмовити у видачі обмежувального припису. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed