Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на нерухоме майно, що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 35,5 кв.м., в тому числі житлової площі 14,2 кв.м., та господарських будівель і споруд: літньої кухні - літ. Б,б, сараю - літ. Б1, сараю - літ. б1, сараю - літ. б2, погреба - літ. В, огорожі №1, що розташоване за адресою: вул. Ковпака, 121, смт Котельва Полтавської області; та на земельну ділянку загальною площею 0,1707 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, й для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області, й до дня смерті належало [PERSON], яка померла 22.01.2017 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що після смерті [PERSON] вона є спадкоємцем за заповітом спадкового майна, а саме: житлового будинку, та земельної ділянки загальною площею 0,1707 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, й для ведення особистого селянського господарства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне нерухоме майно, оскільки не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та подано порваний документ. Позивачка вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє її права як спадкоємця за заповітом отримати у спадщину земельну ділянку. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 29, 30). Позивачка подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 34). Відповідач Котелевська селищна рада Полтавської області 05.01.2018 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 130, ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 32). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 22.01.2017 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №337026, видане 25.01.2017 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 10). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: вул. Ковпака, 121, смт Котельва Полтавської області; та на земельну ділянку загальною площею 0,1707 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, й для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області. Житловий будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва на право особистої власності, виданого Виконавчим комітетом Котелевської селищної ради депутатів трудящих від 15.11.1976 року, що підтверджується довідкою Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 30.08.2017 року №8555 (а.с. 14). Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IІІ-ПЛ №032120, виданого 20.09.1999 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1256 (а.с. 19). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області від 21.03.2017 року за №1401, [PERSON], яка померла 22.01.2017 року, була зареєстрована за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини [PERSON] за вказаною адресою була зареєстрована одна (а.с. 33). Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до заповіту, посвідченого держаним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] 24.01.2003 року за реєстраційним №179, [PERSON], [INFO], все належне їй майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належало їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] повністю (а.с. 12). Спадкова справа після смерті 22.01.2017 року [PERSON], заведена 22.03.2017 року за №32/2017 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені [PERSON]. Позивачка не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та житловий будинок, у звязку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, та подано порване свідоцтво про право власності від 15.11.1976 року (а.с. 11). Згідно з листом Відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №509/109-17 від 15.08.2017 року, відділом проведено перевірку відомостей про земельну ділянку й встановлено, що до Національної кадастрової системи вищевказана земельна ділянка не занесена, та згідно діючого законодавства України відділ не має правових підстав для надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 20, 21). Стаття 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії IІІ-ПЛ №032120 від 20.09.1999 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку, та ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст. 200, ст.206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved