Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON], на підставі договору дарування частини будинку від 06.12.2006 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.03.2012 року є власницею ? ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] ? ідеальну частину будинковолодіння вона отримала в дар від свого батька [PERSON], а ? частину вона успадкувала після його смерті. Решту ? ідеальної частини вказаного будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.05.1987 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.1996 року. Сам [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Росії та останній раз він був у м. Трускавці у 1996 році, коли оформляв свідоцтво про право на спадщину після смерті свого батька, [PERSON]. Реального розподілу будинку між співвласниками не відбулося, проте після від'їзду [PERSON] за кордон її сім'я фактично володіє та користується цілим будинком. Впродовж останніх 17 років спочатку її батько, [PERSON], а потім вона в цілому утримувала будинок [ADDRESS], здійснюснюючи оплату за комунальні послуги та витрати, пов'язані з утриманням будинку та прибудинкової території. Також вона за власний кошт провела поточний та капітальний ремонт в будинку, встановила газовий лічильник, проводила оплату земельного податку та здійснювала оплату за опалення будинку. Тобто вона понад десять років добросовісно, відкрито та безперервно володіла будинковолодінням [ADDRESS], відтак просить визнати за нею право власності на ? ідеальних частин будинковолодіння [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, суду пояснив, що позивачка є добросовісним володільцем будинку та володіє ним понад 10 років. Вважає, позов підставним і таким, що підлягає задоволенню. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить публікація в газеті «Урядовий кур'єр» від 01.02.2014 року. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він перебуває в дружніх відносинах з чоловіком позивачки. Приблизно з 2000 року він неодноразово бував в будинку [ADDRESS] та не бачив, щоб там хтось проживав, крім позивачки [PERSON], її чоловіка - [PERSON] та батька позивачки [PERSON] Він неодноразово привозив будівельні матеріали, які позивачка та її чоловік використовували для ремонту будинку. Будучи допитаним в судовому засіданні, свідок [PERSON] показав, що є знайомим [PERSON] протягом тривалого часу. Він досить часто допомагав позивачці проводити ремонтні роботи в будинку. [PERSON] він не знає та жодного разу в будинку [ADDRESS] його не бачив. Будучи допитаним в судовому засіданні, свідок [PERSON] показав, що є чоловіком позивачки [PERSON] Відповідача [PERSON] він знає з дитинства, однак останній раз його бачив у 1996 році. Будинок [ADDRESS] збудований в 1905 році, відтак він разом із дружиною та її батьком провели фактично капітальний ремонт будинку, замінили внутрішньобудинкові комунікації, дах, вікна тощо. Вони знали, що [PERSON] є власником ? частини житлового будинку [ADDRESS], однак добросовісно користувалися його часткою в будинку. Вивчивши матеріали справи, зі згоди представника позивача суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши представника позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] на підставі договору дарування частини будинку від 06.12.2006 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.03.2012 року є власницею ? ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS], що стверджується довідкою КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 1950 від 18.11.2013 року (а.с.82). Власником ? ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], що також стверджується довідкою КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 1950 від 18.11.2013 року (а.с. 82). Позивачкою надано копії квитанцій про оплату комунальних послуг на утримання житлового будинку [ADDRESS] в цілому, копію акта про встановлення газового лічильника, а також копії страхових полісів на страхування майна - будинковолодіння [ADDRESS] Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 318, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. І по-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). При прийнятті рішення у вирішенні даного спору суд також враховує думку, викладену в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Судом у судовому засіданні встановлено, що позивачка достовірно знала, що володіє майном, яке належить відповідачу. Те, що відповідач не проживає у належній йому ? ідеальній частині спірного житлового будинку, не є підставою для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на ? ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] за давністю володіння, оскільки позивачка лише користується належною [PERSON] частиною у цьому будинку, а не володіє нею. Суду не надано жодних переконливих доказів того, що відповідач відмовився від даного майна. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та її представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Суд вважає, що відсутні підстави для визнання права власності за [PERSON] на спірну частину будинковолодіння за набувальною давністю, що не позбавляє права позивачку звертатися до суду за захистом своїх прав на підставі ст.365 ЦК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 344, 346, 365 ЦК України, та

Outcome: dismissed