Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] втратившим право користування житлом, а саме: будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що являється власником будинку [ADDRESS] , однак в будинку зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , який не проживає в даному будинку багато років. Факт не проживання відповідача [PERSON] в спірному будинку підтверджується відповідним актом. Реєстрація відповідача в будинку викликає труднощі у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Відповідач - [PERSON] , який належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, своїм правом подати відзив на позов, у встановлений судом строк, не скористався. Про розгляд справи повідомлявся через опублікування у мережі Інтернет за веб-адресою: mkm.zk.court.gov.ua. Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.04.2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.05.2005 року за № 7161561, домоволодіння [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] (а.с.8,9). Згідно довідки виданої ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 01.09.2020 року за № 1- 020607 вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.13). Згідно відповіді на запит щодо реєстрації відповідача [PERSON] в будинку [ADDRESS] наданої начальником центру надання адміністративних послуг від 17.09.2020 року за № 17401/01-40 відповідач зареєстрований (а.с.17). Факт не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] з 2005 року, підтверджується актом ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 255 від 4 вересня 2020 року за №5 (а.с.14). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратила право на користування будинком [ADDRESS] у зв`язку з її відсутністю за місцем проживання понад встановлений законом строк, а тому позов про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved