Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи - Відділ опіки та піклування державної адміністрації Жовтневого району, Жовтневий районний відділ в місті Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про надання тимчасового дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди батька. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона, [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12 липня 1997 року по 07 квітня 2004 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. В 2005 році між позивачкою та відповідачем було поновлено шлюбні стосунки, вони знов стали проживати однією сім'єю. [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON]. Проте взаємовідносини з відповідачем поступово погіршувалися, та в 2008 році сімейне життя між позивачкою та [PERSON] було фактично припинено. В даний час діти проживають з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Позивачка та її чоловік [PERSON] (шлюб укладено 21 вересня 2010 року) матеріально утримують та піклуються про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати та бабуся [PERSON] є громадянками України, але постійно проживають в республіці Польща. Протягом шлюбу [PERSON] та [PERSON] не мали фінансової можливості відвідати родичів останнього. Проте в зв'язку з тим, що станом на теперішній час позивачка вагітна і через деякій час в родині з'явиться ще дитина, сім'я ще більше двох років не зможе від'їжджати в далекі подорожі, тому родичі чоловіка надали фінансову допомогу та запросили сім'ю до себе в гості. З огляду на цю обставину, сім'я має намір в літку 2014 року, поїхати до республіки Польща та відпочити. На думку позивачки така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей, оздоровлення доньок в гірській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Так, в березні 2014 року позивачка з родиною мала на меті поїхати до рідних свого чоловіка до республіки Польща, на що в телефонній розмові її колишній чоловік повідомив про те, що він обов'язково надасть дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дітей. Проте за декілька днів до заздалегідь запланованої подорожі, колишній чоловік перестав виходити на зв'язок, внаслідок чого позивачка з дітьми не змогла виїхати за межі України. 31 березня 2014 року [PERSON] письмово звернулася до відповідача з проханням про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей, однак на теперішній час відповідь так і не отримана. У зв'язку з вищевикладеним, позивачка вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітніх дітей, шкодить їх інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за її відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просить суд розглядати справу за його відсутністю, позов визнає в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник третьої особи-1 - Відділ опіки та піклування державної адміністрації Жовтневого району до суду не з'явилась, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також проти задоволення не заперечувала. Представник третьої особи-2 - Жовтневий районний відділ в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 158, ст. 174, ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін по справі, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Враховуючи визнання відповідачем позову та підтримання позивачем своїх позовних вимог, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про часткове задоволення позову. Дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступні обставини та визначив відповідні до них правовідносини. Дійсно, [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12 липня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 12 липня 1997 року, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стажу виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська (а.с. 8). Шлюб розірвано 07 квітня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 10). В 2005 році між позивачкою та відповідачем було поновлено шлюбні стосунки, вони знов стали проживати однією сім'єю. [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Відділом реєстрації записів громадянського стану Торрев'єха, Іспанія (а.с. 11, переклад - а.с. 13-14). Проте взаємовідносини з відповідачем поступово погіршувалися, та в 2008 році сімейне життя між позивачкою та [PERSON] було фактично припинено. В даний час діти проживають з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. 21 серпня 2010 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], взявши прізвище свого чоловіка, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], видане Жовтневим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 17). Позивачка та її чоловік матеріально утримують та піклуються про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати та бабуся [PERSON] є громадянками України, але постійно проживають в республіці Польща. Протягом шлюбу [PERSON] та [PERSON] не мали фінансової можливості відвідати родичів останнього. Проте в зв'язку з тим, що станом на теперішній час позивачка вагітна і через деякій час в родині з'явиться ще дитина, сім'я ще більше двох років не зможе від'їжджати в далекі подорожі, тому родичі чоловіка надали фінансову допомогу та запросили сім'ю до себе в гості. З огляду на цю обставину, сім'я має намір в літку 2014 року, поїхати до республіки Польща та відпочити. Така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей, оздоровлення доньок в гірській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Так, в березні 2014 року позивачка з родиною мала на меті поїхати до рідних свого чоловіка до республіки Польща, на що в телефонній розмові її колишній чоловік повідомив про те, що він обов'язково надасть дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дітей. Проте за декілька днів до заздалегідь запланованої подорожі, колишній чоловік перестав виходити на зв'язок, внаслідок чого позивачка з дітьми не змогла виїхати за межі України. 31 березня 2014 року [PERSON] письмово звернулася до відповідача з проханням про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей (а.с. 21), однак на теперішній час відповідь так і не отримана. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ст. 23 Конституції України, кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 3 ст. 151 Сімейного Кодексу України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 153 Сімейного Кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопад 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України», п.п. 16,18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, відомості про дітей, які не досягли 18-річного віку і їдуть за кордон разом з батьками, записуються в паспорті батьків; самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли 18-річного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. В силу п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або у інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку і без згоди та супроводу другого з батьків. Повно та об'єктивно аналізуючи вищенаведені норми та докази, суд приходить до висновку, що відповідач до звернення позивачки до суду з даним позовом з невідомих обставин не надав дозвіл, необхідний для оформлення проїзного документу дітей для виїзду за кордон на відпочинок та з метою оздоровлення, однак суду надав письмову заяву, в якій позов визнав у повному обсязі та не заперечував проти надання такого дозволу. Враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам та є доцільним для її виховання та розвитку, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягаючими задоволенню у повному обсязі. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 гривень.

Outcome: approved