Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому защзначила, що відповідач ухиляється від виконання покладеного на нього рішенням Іллінецького районного суду від 26 березня 2009 року обов'язку щодо сплати аліментів на її користь на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі по 250 грн. щомісячно. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 01 липня 2010 року по 01 вересня 2017 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 314647,50 грн. Тобто, відповідач фактично за весь час не сплачував аліменти взагалі. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача вказану суму боргу з урахуванням неустойки (пені) за прострочену сплату аліментів. В ході судового розгляду до початку розгляду справи по суті позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій вказала, що вважає за можливе зменшити розмір заборгованості по аліментах, обмежившись періодом обчислення неустойки (пені) за 353 дні 2017 року, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 11500 грн. як неустойку (пеню - один відсоток несплачених аліментів за кожен день прострочення) за прострочення сплати аліментів за 353 дні прострочення, а саме: за період з 01 січня 2017 року по 19 грудня 2017 року. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали зменшені позовні вимоги повністю, просять їх задоволити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовних вимог позивача не визнав, просить відмовити їх задоволенні. Суд заслухавши пояснення сторін, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, якими врегульовані встановлені судом правовідносини, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст. 12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Встановленим судом фактичним обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України та гарантуються Основним Законом України. Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 183 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу одного з батьків і (або) у твердій грошовій сумі, що визначається судом. При визначенні розміру аліментів у відповідності до ст. 182 СК України суд, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у відповідача інших утриманців. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Судом встановлено, що у сторін, які проживали разом однією сімєю в період шлюбу [INFO] народилася дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9). На підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 березня 2009 року по справі №2-277 з відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі 250 грн. щомісячно, починаючи з 12 лютого 2009 року (а.с.6). Судом за заявою позивача було видано виконавчий лист, та направлено на виконання до державної виконавчої служби. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, зробленим старшим державним виконавцем Барського ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області по виконавчому провадженні №12441866, за період з 01 липня 2010 року по 01 вереся 2017 року загальна сума заборгованості становить 23100 грн. (а.с.10,11). Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3, п.2 ст. 6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно п.1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позивач просить про стягнення з відповідача неустойки за час виниклої заборгованості по сплаті аліментів. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в у разі виникнення ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тобто обовязковою умовою до стягнення неустойки (пені) з особи, яка повинна сплачувати аліменти, є наявність в її діях вини. В свою чергу позивачем доведено належними та допустимими доказами, що заборгованість по аліментам існує. Таким чином, відповідно до вимог ст. 196 СК України, наявні підстави для покладення на платника аліментів відповідальності за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), тому позов підлягає задоволенню. Разом з цим, у постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року у справі №6-81-цс-13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 роз'яснив наступне: «Згідно із частиною першою статті 196 СК Українипри виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правової природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць)». Зазначена правова позиція Верховного Суду України згідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов'язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів. Судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів існує та виникла з вини відповідача. Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. З огляду на викладене, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення пнеустойки (пені) за прострочення сплати аліментів слід задоволити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 6450 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial