Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником даного будинку. Відповідач, - колишній чоловік Позивача, - у вказаному житловому приміщенні не проживає більше 6 років, добровільно знятися з реєстрації не бажає. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не прибули, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Представник Позивача - адвокат Остафійчук І.Б. подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач заяви про розгляд справи у його відсутності та відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2007 р. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16427736 від 26 жовтня 2007 р. домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Право власності зареєстровано в Підволочиському РБТІ, що стверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16427736, сформованого 26 жовтня 2007 року. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою. Вказане також стверджено довідкою №1490, виданою виконкомом Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області. [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , по місцю реєстрації не проживає більше 6 років, що стверджується актами, посвідченими Підволочиською селищною радою Підволочиського району Тернопільської області від 10 липня, 10 вересня, 09 серпня 2019 року. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який не є членом сім`ї власника, не проживає у житловому приміщенні, що належить позивачу на праві приватної власності, понад 6 років без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved