Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Санаторій»[PERSON]» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», у якому просить стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 64\~832,60 гривень, моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 гривень. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Позов обґрунтовує тим, що 15.09.2014 року позивач, була звільнена з посади провідного фахівця по кадрам в Дочірньому підприємстві «Санаторій «[PERSON]»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». На час звільнення у Дочірньому підприємстві «Санаторій «[PERSON]»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» існувала заборгованість по виплаті [PERSON] плати за період з 01.08.2013 року по 20.10.2014 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі зі позивачкою було проведено не в день звільнення, а лише 02.03.2017 року, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/9914/15-ц від 08.09.2015 року. Середній місячний заробіток складає 2 826 грн., відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/9914/15-ц від 08.09.2015 року. Беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 01.08.2013 року до 02.03.2017 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить позивачці до виплати складає 167 111,63грн, а фактично було виплачено 102 279,03, за період з 01.08 2013 року по 08.09 2015 року. Таким чином, позивачу не було виплачено кошти за період затримки по виплаті заробітної платі за період з 08.09.2015 року по 02.03 2017 року у сумі, що складає 64 832,6грн. Також позивачка просить стягнути на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 гривень. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволені відмовити. Представник третьої особи позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.09.2014 року позивач, була звільнена з посади провідного фахівця по кадрам в Дочірньому підприємстві «Санаторій «[PERSON]»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». На час звільнення у Дочірньому підприємстві «Санаторій «[PERSON]»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» існувала заборгованість по виплаті [PERSON] плати за період з 01.08.2013 року по 20.10.2014 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі зі позивачкою було проведено не в день звільнення, а лише 02.03.2017 року, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/9914/15ц від 08.09.2015 року. Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними для вирішення справи є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум під час звільнення та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, нездійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для притягнення до відповідальності, передбаченої статтею 117 вказаного Кодексу, шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема, й виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, днем остаточного погашення заборгованості відповідачем перед позивачем з затримки розрахунку при звільненні [PERSON] є день фактичного розрахунку й перерахування коштів на особистий рахунок [PERSON], тобто 02.03.2017 року. Додатково судом має бути враховано, що рішення суду є обовязковим до виконання для відповідної особи починаючи з дня набрання ним законної сили, отже відповідач мав правові підстави виконати вказане судове рішення на будь-якій стадії починаючи з дня набрання ним законної сили, тобто без звернення його до примусового виконання. З огляду на встановлені обставини, судом констатується наявність зобовязання відповідача перед позивачем з виплати останньому суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2015 року по 02.03.2017 року. Рішенням Конституційного Суду України №-8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіціального тлумачення положень частини другої ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами, Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення роботодавцем КЗпП України, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про порядок застосування судами законодавства про оплату праці №-13 від 24.12.1999 року, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Як вбачається зі змісту рішення Приморського районного суду м . Одеси від 08.09.2015 року по справі № 522/9914/15-ц середньомісячний заробіток [PERSON] складає 2\~826,00 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за період з 08.09.2015 року по 02.03.2017 складає: 2\~826,00 гривень х 18 місяців під час прострочення розрахунку = 50\~686,00 гривень. Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У такому випадку обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте, як в позовній заяві, так і в особистих поясненнях [PERSON] факт завдання позивачу моральної шкоди обґрунтований належним чином не був, посилання на те, у чому вона полягає та яким чином розраховано суму її відшкодування відсутні. За таких обставин вважати обґрунтованою вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень немає підстав, тому в задоволені цієї частини позовних вимог суд відмовляє. У звязку з висновком про задоволення позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, постановляючи рішення, суд має стягнути суму судового збору у розмірі 640,00 гривень з відповідача на користь держави за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial