Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, вказуючи, що вона з 02.10.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.06.2010 року, яке набрало законної сили. Під час шлюбу з відповідачем 20.01.2009 року, ними за спільні кошти, за договором купівлі-продажу автомобіля, було придбано автомобіль «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1598 см. куб., яке за законом є їх спільною сумісною власністю. Вартість аналогічного за роком випуску та станом автомобіля, відповідно до відомостей, розміщених на офіційних Інтернет сайтах, з яких проводяться електронні продажі транспортних засобів, таких як АUТО.Rіа, RST.uа, Саrs.uа, ОLХ.uа, станом на день звернення з позовом до суду складає близько 120000,00 грн., відповідно вартість 1/2 частки автомобіля складає 60000,00 грн. Вільногірським міським судом Дніпропетровської області на протязі 2019 року, розглядалися справи за її позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дочки, що продовжує навчання та за позовом відповідача до неї про зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на її користь і під час слухання зазначених вище справ, відповідач у судовому засіданні заявив про те, що зазначений вище автомобіль він продав ще у 2012 році. У зв`язку з цим, нею, через відповідний запит адвоката, було отримано повідомлення з регіонального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області від 13.06.2019 року в якому вказано, що спірний автомобіль 08.11.2012 року було знято відповідачем з обліку для реалізації. Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ч.3 ст.65 СК України, оскільки вона своєї згоди на реалізацію цього автомобіля у встановлений законом спосіб - шляхом надання письмової заяви про свою згоду на його реалізацію, не надавала. Оскільки ніяких домовленостей та договорів щодо спільного майна між нею та відповідачем не укладалось, вважає, що вони з ним мають спільні майнові права та спільні майнові обов`язки щодо спірного автомобіля, який було ними придбано в шлюбі, в рівних частках. Оскільки спірним майном є автомобіль, який відповідач продав без її згоди та без погодження з нею усіх суттєвих умов договору купівлі-продажу автомобіля, вважає, що з нього на її користь слід стягнути вартість 1/2 частки цього автомобіля, оскільки кошти від його продажу, які одноособово отримав відповідач, так само є спільним майном, яке підлягає поділу в рівних частках між нею та відповідачем. З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 205-208), позивачка просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1598 см. куб., який є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, у розмірі 77390,00 грн. та понесені нею судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи в суді у розмірі 3906,45 грн. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.09.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти позовних вимог, вказав, що дійсно, під час шлюбу з позивачкою ними було придбано легковий автомобіль «Шевроле Авео» 2007 року випуску, який за спільною згодою сторін було зареєстровано на його ім`я, оскільки він мав посвідчення на право керування транспортним засобом. За чотири місяці до винесення судом рішення про розірвання шлюбу між ними в червні 2010 року, він припинив подружні стосунки із позивачкою, залишив квартиру [ADDRESS] , де вони мешкали однією сім`єю із позивачкою та їх дітьми, залишив у квартирі усе, що було придбано за час шлюбу, окрім речей особистого вжитку, знявся із реєстраційного обліку місця проживання, а собі залишив у користування легковий автомобіль «Шевроле Авео» 2007 року випуску, проти чого позивачка не заперечувала. У лютому 2010 року він вирішив здійснити рівноцінний обмін, належного йому автомобіля «Шевроле Авео» 2007 року випуску на автомобіль «Део Ланос» 2008 року випуску, власником якого був гр. [PERSON] . Здійснивши обмін автомобілів, його власники обмежились уповноваженням один одного довіреностями із правом користування та розпорядження транспортним засобом. Про такий обмін позивачці було відомо з його пояснень. У подальшому він неодноразово приїздив та возив позивачку разом з дітьми на автомобілі «Део Ланос» та жодних претензій з боку позивачки з приводу спірного автомобіля не надходило. Не надходило претензій щодо спірного автомобіля у подальшому та після розірвання між ними шлюбу. Про сам факт обміну автомобілями позивачці було достовірно відомо, оскільки в присутності самого [PERSON] позивачка дала свою згоду на обмін автомобілями, тому вважає, що вказаний факт підтверджує те, що обмін спірного автомобіля відбувся за взаємною згодою сторін, де він фактично діяв за згоди позивачки, з якою на час такого обміну перебував у зареєстрованому шлюбі. Окрім того, після розірвання шлюбу, позивачка у передбачені діючим законодавством строки позовної давності не пред`явила до нього вимог та позовів майнового характеру щодо розподілу майна подружжя, тому заявлені позивачкою вимоги є безпідставними, не відповідають дійсним обставинам та заявлені із пропуском строків позовної давності. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. (а.с. 29-31) В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов та вказані в ньому обґрунтування підтримала, додатково пояснила, що шлюб між нею та відповідачем було розірвано 04.06.2010 року, а 05.12.2009 року відповідач залишив квартиру, яка належить їй та забрав автомобіль, після чого вона автомобіль більше не бачила і ним не користувалася, стосунки з відповідачем не підтримувала. Про те, що він продав автомобіль дізналася вже під час розгляду справи про стягнення аліментів в суді в квітні 2019року, після чого вона звернулась до адвоката, який зробив запит до регіонального сервісного центру, де повідомили, що автомобіль знято з обліку для реалізації ще 08.11.2012 року, після чого вона звернулась з цим позовом до суду. Дозволу відповідачу на реалізацію автомобіля вона не давала, про здійснення продажу автомобіля у 2012 році їй відомо не було. Після розірвання шлюбу не зверталась з позовом до суду про поділ майна, щоб захистити себе від колишнього чоловіка, оскільки останній поводив себе агресивно та вона хотіла уникнути будь-якого спілкування з відповідачем, який постійно чинив психологічний тиск на неї та дітей. Дійсно, після розірвання шлюбу відповідач возив її та дитину до медичного закладу на операцію, але на автомобілі «Шевроле Авео». Просить позов задовольнити. Представник позивачки Шевчук О.М. , позов підтримав, пояснив, що зміна власника автомобіля, який є спільним майном подружжя, здійснена відповідачем 08.11.2012 року шляхом його відчуження без згоди позивачки, тому відповідач повинен відшкодувати їй Ѕ частину вартості цього майна. Відповідач від продажу автомобіля набув певні грошові кошти і відрахувань на користь позивачки не здійснив. Вважає, що продажем автомобілю без згоди позивачки було порушено її права, її було позбавлено права власності на спірне майно, про що вона дізналася в 2019 році, тому строк позовної давності вона не пропустила. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача половину вартості автомобіля, витрати позивачки на правову допомогу адвоката в сумі 6000,00 та всі судові витрати по сплаві в сумі 3906,45 грн.. Відповідач [PERSON] позов не визнав, підтримав обґрунтування, зазначені у відзиві на позовну заяву, пояснив, що проживав в шлюбі з позивачкою близько 10 років, за цей час ними було придбано майно, в тому числі і автомобіль. Під час спільного проживання ними в квартирі було виконано ремонт, придбані меблі та побутова техніка, а при розлученні він взяв тільки свої речі і залишив все спільно придбане майно позивачці. Крім того, при розлученні він погодився сплачувати аліменти на двох дітей в розмірі 50% від його доходу, між ними була домовленість, що квартира і майно залишиться їй, а автомобіль йому. Перед розірванням шлюбу, у лютому 2010 року автомобіль «Шевроле Авео» ним було обміняно на автомобіль «Ланос», належний [PERSON] за згодою дружини, вона тоді сказала, що це його автомобіль і він може з ним робити, що хоче. Вважає, що при розлученні вони поділили майно, автомобіль залишився йому, а інше майно позивачці. Обмін автомобілів з [PERSON] оформили генеральними довіреностями. В 2012 році з реєстрації автомобіль знімав [PERSON] на підставі виданої йому довіреності. Про обмін автомобілів позивачка знала, бо вони разом їздили в лікарню з дитиною, якій необхідна була операція, перший раз їздили на автомобілі «Шевроле», а потім декілька разів вже на «Ланосі». Вислухавши сторони, представника позивачки, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, свідок [PERSON] суду показав, що мав автомобіль «Ланос», який в лютому-березні 2010 року поміняв з [PERSON] на його автомобіль «Шевроле Авео». Він запропонував [PERSON] цей обмін, відповідач сказав, що йому потрібно порадитись з дружиною. Вони приїхали до дому до відповідача на « Ланосі », невдовзі з`явилась його дружина, [PERSON] їй розповів, що можна поміняти автомобіль, на що позивачка сказала відповідачу, що хай робить, що хоче, бо це його автомобіль. Після цього в нотаріуса Савельєвої Г.В. провели оформлення, а восени 2012 року він продав автомобіль «Шевроле Авео» [PERSON] .. Йому не відомо чи жили сторони разом на час обміну автомобілів. Пізніше бачив, як відповідач разом з позивачкою їздили на автомобілі «Ланос». Свідок [PERSON] суду показала, що відповідач - це її син. Автомобіль « Шевроле Авео » сину купили вони за 40000,00 грн. Гроші для придбання автомобіля давали вони, але оформили на сина, бо ніхто не думав, що сім`я сина розпадеться. Потім син поміняв автомобіль на інший. В цей час син ще був у шлюбі з позивачкою. Автомобіль використовувався в інтересах сім`ї сина, скільки цей автомобіль був у користуванні сина вона не пам`ятає. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідач - це його син. В 2009 році купили сину автомобіль Шевроле, а потім в 2010 р. він обміняв його на «Ланос», який був у нього 5-6 років, а потім він віддав цей автомобіль брату [PERSON] . Гроші на придбання автомобіля давав він і дружина, купили за 43000,00 грн., оформили на сина. Автомобіль не сподобався ні йому, ні сину, тому і поміняли на інший автомобіль. На час обміну син і позивачка жили разом, він возив на цьому автомобілі і дітей і дружину. Він при обміні автомобіля присутнім не був, але син питав у нього дозвіл на обмін, проти чого не заперечував. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідач - це його брат. Автомобіль «Шевроле Авео» братом було придбано під час шлюбу з позивачкою, а потім цей автомобіль поміняли на «Ланос». На ньому брат з позивачкою приїздили до нього з дітьми, але коли це було не пам`ятає. Зараз цей автомобіль перебуває у його користуванні. Дати коли у брата з`явився автомобіль «Ланос» не пам`ятає. Про розлучення брата з позивачкою дізнався від брата приблизно 10 років тому. Приїжджали вони до нього ще до розлучення. Факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1999 року та його розірвання підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.06.2010 року, яке набрало законної сили 15.06.2010 року. (а.с. 6, 9-10) Факт придбання сторонами 20.01.2009 року, під час перебування у шлюбі, автомобіля «CHEVROLET AVEO» та його продажу відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу 08.11.2012 р., підтверджується копією повідомлення регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 13.06.2019 року адресованого на ім`я адвоката Шевчука О.М., згідно з яким за відповідачем [PERSON] 20.01.2009 року було зареєстровано автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см.куб., 08.11.2012 року вказаний транспортний засіб знято з обліку для реалізації (а.с. 13), а також листом регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 09.11.2020 року, згідно з яким відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб марки «CHEVROLET AVEO» з номерним знаком [NUMBER] , 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , VІN -код [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 20.01.2009 року зареєстровано за громадянином [PERSON] , [INFO] , 08.11.2012 року вищевказаний транспортний засіб знято з обліку для реєстрації та з номерним знаком [NUMBER] перереєстровано на нового власника [PERSON] , [INFO] , інформація про вартість продажу відсутня. (а.с. 147) Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.68 CK України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Таким чином, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України). В п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. 23 вказаної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 24 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до роз`яснення викладеного у п.30 Постанови, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02.10.1999 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.06.2010 року, яке набрало законної сили 15.06.2010 року. Під час перебування сторін у шлюбі - 20.01.2009 року, ними придбано автомобіль марки «CHEVROLET AVEO» з номерним знаком [NUMBER] , 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , VІN -код [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 20.01.2009 року, право власності на який за спільною згодою сторін було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Вказані обставини дають суду підстави для висновку, що вказаний автомобіль являвся спільною сумісною власністю подружжя та підлягав поділу між сторонами після розірвання шлюбу, однак відповідач [PERSON] , без згоди позивачки [PERSON] 08.11.2012 р. здійснив відчуження даного автомобіля на користь третьої особи, і таким чином, одноособово, всупереч її волі, розпорядився вказаним майном. Доводи відповідача [PERSON] щодо здійснення за згодою позивачки під час перебування у шлюбі обміну вказаного автомобіля на автомобіль «Ланос», належний [PERSON] , суд оцінює критично, оскільки позивачка даний факт заперечує, а достатніх та допустимих доказів на спростування цих заперечень відповідачем не надано. Так, покази свідка [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є родичами відповідача, про обізнаність позивачки про обмін автомобілів та користування нею автомобілем «Ланос», без підтвердження цих обставин будь-якими іншими об`єктивними, зокрема письмовими документами, не можуть слугувати достатніми доказами вказаного факту. Також, суд критично оцінює твердження відповідача щодо здійснення продажу автомобіля «Шевроле» свідком [PERSON] на підставі виданої йому відповідачем довіреності, оскільки хоча вказаний свідок і підтвердив ці обставини, будь-яких інших об`єктивних письмових доказів на підтвердження цих тверджень відповідачем також не надано (довіреність, угода купівлі-продажу автомобіля тощо), тому вказані покази свідка [PERSON] суд не приймає у якості достатнього та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин. Крім того, навіть у разі видачі відповідачем [PERSON] третій особі довіреності з повноваженнями по розпорядженню спірним автомобілем, це не позбавляє дане майно статусу спільної власності подружжя та обов`язку відповідача здійснити відчуження цього майна за згодою іншого співвласника, тобто позивачки [PERSON] . До того ж, право власності на автомобіль марки «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, на який за твердженнями відповідача та свідка [PERSON] було здійснено обмін автомобіля «CHEVROLET AVEO», який сторонами придбано під час шлюбу, за відповідачем [PERSON] було зареєстровано лише 21.07.2015 року, тобто більше ніж через 5 років після розірвання шлюбу. (а.с. 13) Вказані обставини дають суду підстави для висновку, що відчуження автомобіля «CHEVROLET AVEO», який являвся спільною сумісною власністю подружжя, здійснено відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу без згоди та проти волі позивачки [PERSON] , яка являлася співвласником вказаного майна, і на час ухвалення даного судового рішення право власності сторін на спірний автомобіль припинено внаслідок його відчуження третій особі. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути компенсацію вартості Ѕ частки спірного майна, яка відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварозначої експертизи № 5381-20 від 16.12.2020 року, становить 77390,00 грн. (154780,00:2 = 77390,00). ( а.с. 199-203) При цьому суд враховує правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 09.01.2019 року у справі № 643/45/89/15-ц, постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц, згідно яких у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вирішуючи клопотання відповідача [PERSON] , викладене у відзиві на позовну заяву, про застосування строку позовної давності (а.с. 29-31) суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У ч.2 ст. 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України, встановлено, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 15.06.2010 року (а.с. 9-10), однак позивачка стверджує, що про продаж спірного автомобіля, та відповідно порушення свого права, вона дізналася від відповідача під час розгляду у Вільногірському міському суді Дніпропетровської області в 2019 році справ про аліменти, що підтверджується копією рішення вказаного суду від 17.04.2019 р. (а.с. 214-216), та в послідуючому ці обставини підтвердилися інформацією, наданою на запит адвоката з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 13.06.2019 року. (а.с. 13) Достатніх та допустимих доказів на спростування цих обставин відповідачем не надано, що дає суду підстави для висновку, що перебіг строку позовної давності для позивачки почався з червня 2019 року, а відтак строк позовної давності нею не пропущено. До того ж, існуючі норми цивільного та сімейного законодавства не вимагають обов`язкового припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбаного під час шлюбу, після його розірвання. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Частиною 2 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної норми закону, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Заїченко проти України»). Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою [PERSON] та адвокатом Шевчуком О.М. 02.12.2019 року укладено договір про надання правової допомоги, що підтверджено ордером серії ДП № 690/025 від 12.12.2019 року (а.с.38). Факт виконання договору та узгодження обсягу виконаних робіт підтверджено актом узгодження обсягів та вартості професійної, правничої допомоги адвоката у цивільній справі та приймання-передачі фактично виконаних (наданих) адвокатом послуг від 17.05.2021 року, відповідно до якого детально зазначено опис робіт (наданих послуг) та їх вартість, яка становить 6000,00. (а.с. 210-211). Факт оплати позивачкою послуг адвоката підтверджено квитанцією № 2021044 від 17.05.2021 року, згідно якої позивачка [PERSON] сплатила адвокату Шевчуку О.М. 6000,00 грн. (а.с.212) При таких обставинах, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, доведеності та обґрунтованості, дійшов висновку, що розмір витрат позивачки [PERSON] на правову допомогу доведений належними та допустимим доказами, витрати є співмірними із заявленими позовними вимогами, а відтак підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.1) сплачений позивачкою при подачі позовної заяви та витрати позивачки на оплату вартості експертизи в розмірі 3138,05грн. (а.с. 209), всього в розмірі 3906,45 грн. також слід стягнути з відповідача на користь позивачки. На підставі ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 256, 257, 267, 317, 321, 325, 346, 355, 364, 368, 369, 372 ЦК України, і

Outcome: approved