Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Російської Федерації, в якому просить відшкодувати моральну шкоду, завдану загибеллю її сина [PERSON] при виконанні бойового завдання 16.08.2014 року в с. Красне Сорокинського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивач мотивує свої вимоги тим, що вона проживає по [ADDRESS] . [INFO] у позивача в шлюбі з [PERSON] в с. Антонівка Барського району Вінницької області народився син [PERSON] . Згідно з рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 13.04.2017 року, ухваленим у цивільній справі №673/221/17, яке не оскаржувалося з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили 07.06.2017 року, встановлено факт загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 16.08.2014 року в районі села Красне на території Луганської області. Суд в цьому рішенні прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , передбачене ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Позивач вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України, яка спричинила загибель її сина, їй завдано моральну шкоду, в зв`язку з чим вона просила стягнути з держави Російська Федерація на її користь 1\~885 800,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного банку України складає 60 000 Євро. Ухвалою судді від 20.11.2018 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не надав, а тому суд, у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України, вирішив справу за наявними матеріалами. В судове засідання сторона позивача не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. При цьому, позивач та її представник, будучи присутніми у підготовчому судовому засіданні, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задоволити їх з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач - представник Російської Федерації в судове засідання на визначену судом дату та час не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про отримання посольством Російської Федерації в Україні судової повістки 04.12.2018 року. Про причини неявки він суд не повідомив. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, яка народилася [INFO] в с. Антонівка Барського району Вінницької області, зареєстрована та проживає по [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Деражнянським РВ УМВС України в Хмельницькій області 04.08.2009 року. [INFO] у позивача від шлюбу з [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції у Хмельницької області. 16.09.2013 року сина позивача [PERSON] було призвано [INFO] на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України у військову частину [NUMBER] м. Львів. 21.11.2013 року наказом командира 80-ї окремої аеромобільної бригади (по особовому складу) №4-к [PERSON] було призначено на посаду навідника аеромобільно-десантного взводу аеромобільно-десантної роти аеромобільно-десантного батальйону військової частини [NUMBER] . В період з 15.04.2014 року по 16.08.2014 року [PERSON] безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі військової частини [NUMBER] . Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 13.04.2017 року, ухваленим у цивільній справі №673/221/17, яке не оскаржувалося з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили 07.06.2017 року, безпосередньо встановлено факт загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 16.08.2014 року в с. Красне Сорокинського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд, виходячи із встановленого рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 13.04.2017 року у цивільній справі №673/221/17 юридичного факту, приходить до висновку про те, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу [PERSON] завдано шкоди, є Російська Федерація. В силу ч. 2\~ст. 2 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя сина позивача, передбачене\~статтею 27\~Конституції України та\~ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року, ратифікованою Законом України №475/75-ВР від 17.07.1997 року (далі - Європейська Конвенція). Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 12 ЦПК України\~визначено,\~що цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як встановлено судом, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позбавлено життя [PERSON] , який є сином позивача, а отже грубо порушено право останньої на повагу до сімейного життя. У відповідності до ч. 2\~ст. 1168 ЦК України\~моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача та його представника, наданих в підготовчому засіданні, загибель сина завдала позивачу душевних страждань та болю. Незаконна та протиправна військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої загинув син позивача, призвела до втрати позивачем сенсу життя та віри в майбутнє. Вона постійно відчуває душевний біль та страждання від втрати рідної людини, згадуючи свого сина та обставини, за яких він загинув. Незаконність та безкарність дій Російської Федерації, особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права людини в Україні та відчуття незахищеності, яке позивач постійно відчуває через загибель свого сина, завдають позивачу безперервного, невгаваючого душевного болю та страждань. Аналізуючи усе вище зазначене, суд вважає доведеним той факт, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка спричинила загибель сина позивача, останній завдано моральну шкоду. Що стосується розрахунку компенсації за завдану позивачу моральну шкоду, то суд виходить з такого. Згідно із ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч.ч. 2, 3, 4\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Крім цього, позивач та її представник в підготовчому судовому засіданні пояснили, що через смерть сина позивач втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Вона відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60 000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які вона відчуває роками через втрату рідного сина, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 1\~885 800 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 60 000 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду, є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~ст. 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, а також приймаючи до уваги те, що стороною відповідача не надано до суду жодних доказів, які б могли спростувати встановлені вище судом обставини, а також доводи сторони позивача, наведені в обґрунтування позову, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Російської Федерації на користь позивача моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, у розмірі 1\~885 800,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання заяви складає 60 000,00 Євро. На підставі викладеного та

Outcome: approved