Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 21.09.2013 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем, який зареєстровано у відділі державної реєстрації цивільного стану по м.Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, актовий запис №403. За час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що спільне життя між ними не склалось, оскільки вони є різними людьми, шлюбні відносини між ними припинено. Позивач вважає, що збереження шлюбу є неможливим. За згодою з відповідачем, дитина залишається проживати з матір'ю. З приводу подальшого утримання малолітньої дитини, [PERSON] зазначає, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, а тому згідно ч.1 ст.184 СК України суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищенаведене, позивач просить: шлюб укладений 21.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] розірвати; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн., щомісяця, до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечував проти прийняття заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва серії [NUMBER] від 21.09.2013 року про шлюб, 21 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації цивільного стану по м.Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, про що зроблено відповідний актовий запис №403. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. З свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 15.11.2016 року, виданого Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області позивачем було змінено прізвище [PERSON] на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.05.2014 року, актовий запис за №571. У відповідності із ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Спорів щодо поділу спільного майна, визначення місця проживання малолітньої дитини сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч.2 ст.182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (в редакції закону на час звернення до суду). Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не мають інших доходів, крім утримання батьків. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. В судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований, він проходить службу в зоні АТО, його дохід є нерегулярним та мінливим. Доходи, які отримує позивачка є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища малолітньої дитини, її духовного та фізичного розвитку. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, а також те, що відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт на 2017 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 травня пo 30 листопада становить - 1426 грн., з 01 грудня - 1492 грн., а також те, що обов'язок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., щомісяця, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду - 15.06.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved