Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.10.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В., вона є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі, також зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який в жовтні місяці 2013 року забрав свої речі та звільнив квартиру. На даний час фактичне місце проживання відповідача у справі [PERSON] невідоме. Через його реєстрацію у квартирі, у позивача виникають перешкоди у користуванні майном, в тому числі по сплаті комунальних послуг. Таким чином, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилася, до суду подала заяву у якій зазначила що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Самсуєва Ю.П. в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву в якій просить суд здійснювати розгляд справи у відсутність представника Департаменту. Проти позову третя особа не заперечує. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов на подано, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 19.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. та копії технічного паспорту, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, з 19.10.2000 року позивачнабула права власності на вищезазначену квартиру. Однак, у вказаній квартирі, з 31.10.2006 року числиться зареєстрованим [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 21.11.2019 року № 01-17/02/6533, однак як вказує позивач він з жовтня місяці 2013 року у даному житлі не проживає, зібрав свої речі та покинув квартиру. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У своєму позові [PERSON] зазначає про те, що реєстрація відповідача створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг. Оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за надання комунальних послуг здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою житлового приміщення, це створює перешкоди для позивача в користуванні цією жилою площею. Таким чином, оскільки відповідач понад 6 років не проживає у квартирі, що належить позивачу, а його реєстрація в квартирі заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки його реєстрація в належній [PERSON] квартирі порушує її право на користування та розпорядження власністю. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем в поданій до суду позовній заяві не зазначено про стягнення з відповідача на її користь судових витрат у виді сплаченого ним судового збору. З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, що становить 768,40 грн. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Outcome: approved