Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, який в процесі розгляду справи був уточнений, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Одеської міської ради, за участю третіх осіб [PERSON], [PERSON]С, ЖКС «Порто-Франківський» про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними, знесення деревяної конструкції, посилаючись на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року є власником 423/1000 частини квартири спільного заселення №17,18 в будинку №68 по вулиці Преображенській в м.Одесі, проте з часу вселення в цю квартиру вона, позивачка, зрозуміла, що не має можливості вільно користуватися дверима загального користування, що знаходяться на сходовому майданчику будинку в звязку з тим, що на цьому майданчику самовільно збудовано тамбур площею 0,8 кв.м., який прибудований до квартири №19, власником якої є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2000 року. Позивачка стверджує, що згідно технічної документації на квартиру №19 станом на 1934-1968 роки деревяна конструкція тамбуру на сходовому майданчику відсутня, проте у 1991 році [PERSON] викупила квартиру №19 у Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів і в посвідченому нотаріально договорі купівлі-продажу було зазначено тамбур площею 0,8 кв.м., й з цього часу, на думку позивачки, почалося порушення прав співвласників на користування спільним коридором. Позивачка зазначила, що відповідачка [PERSON] придбала квартиру №19 у [PERSON], яка в свою чергу придбала цю квартиру у [PERSON] Крім того, позивачка вказує на те, що прибудовою тамбуру порушено норми протипожежної безпеки, так як потрапляння до її житлового приміщення фактично неможливе, про що вона повідомила 22.07.2014 року ГУ МНС України в Одеській області й отримала відповідь про підтвердження її інформації та про прийняття припису директору КП «ЖКС «Портофранкіфський» про усунення порушень вимог законодавства у сфері пожежної безпеки. При цьому актом КП «ЖКС «Портофранкіфський» було встановлено, що дійсно існує самозахват коридору спільного користування й розпорядженням Приморської районної адміністрації ОМР від 03.07.2014 року №285 зобовязано відповідача демонтувати самовільно улаштовану деревяну конструкцію тамбуру на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS], проте відповідачка цю вказівку не виконала. Позивачка просить суд: - поновити їй строк на звернення до суду із позовом; - визнати договір купівлі-продажу від 20.09.1991 року, укладений між [PERSON] та Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2-6189, недійсним в частині загальної площі у розмірі 0,8 кв.м., що складає тамбур на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS]; - визнати договір купівлі-продажу від 28.12.2000 року, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5-2002, укладений між [PERSON] та [PERSON], що діяла від імені [PERSON], недійсним в частині загальної площі у розмірі 0,8 кв.м., що складає тамбур на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS]; - зобовязати [PERSON] знести деревяну конструкцію площею 0,8 кв.м. на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи їх положеннями ст.152 Житлового кодексу Української РСР, згідно з якими переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів, та ч.3 ст.215 ЦК України, згідно якої якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому позивачка зазначає, що недійсність правочинів зумовлюється наявністю дефектів ознак або елементів правочину, недотримання вимог, необхідних для чинності правочину (ст.ст.203,215 ЦК України), зокрема, це можуть бути 1) дефекти субєктивного складу (укладення правочину особою, що не має необхідного обсягу дієздатності правочиноздатності); 2) дефекти волі ( невідповідність волі та волевиявлення); 3) дефекти (недотримання) форми; 4) дефекти (незаконність і/або аморальність) змісту та порядку укладення правочину. Крім того, позивачка посилається на положення ст.376 ЦК України, згідно з якими житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідачка [PERSON] та її представник позов [PERSON] не визнали, просили відмовити у його задоволені, надали суду письмові заперечення до позовної заяви, в яких зазначили, що [PERSON] проживає в [INFO] з 2000 року і є добросовісним набувачем цієї квартири, загальна площа її квартири складає 40,2 кв.м., до складу якої входить і тамбур площею 0,8 кв.м. При цьому відповідачка [PERSON] та її представник зазначили, що питання знесення тамбуру вже було предметом розгляду цивільної справи №522/13711/14ц і рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2014 року позивачці [PERSON] було відмовлено в задоволені позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], Одеська міська рада та треті особи [PERSON], [PERSON], ЖКС «Порто-Франківський», до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомили, відповідно до ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів та третіх осіб, повідомлених належним чином, на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 423/1000 частини квартири №17,18 в будинку №68 по вулиці Преображенській в м.Одесі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.01.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за номером в реєстрі №316, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.01.2014 року, номер запису на право власності: 4455831, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 199575051101 (а.с.23-24). Відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.12.2000 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори за номером в реєстрі №5-2002, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 1805-стр.99-кн.113доп, та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 29.07.2014 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 418565351101, номер запису на право власності: 6496598 (а.с.20-21). Із зазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що [PERSON] купила квартиру у [PERSON]; загальна площа квартири 40,2 кв.м., в тому числі житлова 23,1 кв.м., а згідно довідки характеристики, виданої КП «ОМБТІ та РОН» [PERSON] для відчуження квартири, до приміщень квартири входить, зокрема, приміщення тамбуру - 3 (а.с.138), площею 08 кв.м. (а.с. 137). З матеріалів інвентаризаційної справи КП «ОМБТІ та РОН» вбачається, що квартира [ADDRESS] (бувша [PERSON]) в м.Одесі була придбана відповідачкою [PERSON] на підставі договору 12.06.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори за номером в реєстрі №2-6189 (а.с.114-115) й згідно плану та експлікації на цю квартиру, складених органом інвентаризації на 20.05.1991 року, до площі квартири входило приміщення тамбуру площею 0,8 кв.м. (а.с.107-108). В подальшому 13.07.1991 року [PERSON] продала квартиру [PERSON], про що було посвідчено договір купівлі-продажу державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори за номером в реєстрі №2-7982 (а.с.120-122) й з довідки-характеристики на відчужувану квартиру вбачається наявність в площі квартири приміщення тамбуру. В подальшому, 20.08.1996 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] (бувша [PERSON]) в м.Одесі [PERSON] та [PERSON], про що було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №96/1123, зареєстрований на Одеській універсальній біржі GIP, з якого вбачається до складу квартири входить тамбур (а.с.127-128). В подальшому, 23.04.1998 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [PERSON], про що було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н-00336, зареєстрований на Одеській муніципальній біржі (а.с.133-135), й згідно технічного паспорту на зазначену квартиру до її площі входив тамбур площею 0,8 кв.м. (а.с.129-130). Як зазначалося вище 27.12.2000 року відповідачка [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON], й на час придбання зазначеної квартири до її приміщень входило приміщення тамбуру - 3 (а.с. 137). Згідно Висновку судового експерта №89/16 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 22.12.2016 року [PERSON], деревяна конструкція (тамбуру) на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS] заважає власниками квартири №17,18 в будинку №68 по вулиці Преображенській в м.Одесі при користуванні своїми вхідними дверима. В той же час, вирішуючи даний спір та відмовляючи в позові, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або встановлений договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому слід зазначити, що цивільне судочинство, як вказувалося судом вище, здійснюється на засадах диспозитивності, передбачених ст. 11 ЦПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з позовом позивачка обґрунтувала свої вимоги тим, що набувши право власності на квартиру №17,18 в 2014 році, вона виявила неможливість повноцінного користування вхідними дверима до своєї квартири з причин наявності тамбуру в квартирі №19, з причин чого вважає недійсними угоди, що укладалися власниками цієї квартири, починаючи з 1991 року до 2000 року, коли право власності на цю квартиру, в тому числі, тамбуру, набула відповідачка [PERSON] При цьому позивачка посилається на положення ст..ст.203,215 ЦК України. Слід зазначити, що згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а відтак - спірні відносини сторін щодо укладення договорів відчуження квартири [ADDRESS] виникли до набрання чинності діючого Цивільного кодексу України, тому необхідно застосувати положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Натомість позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, послалася на норми Цивільного кодексу України в редакції 2004 року. Крім того, відповідно до вимог п.1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Суд виходить з того, що позивачка, яка не є стороною жодної угоди щодо відчуження квартири [ADDRESS], не надала суду вмотивованих доводів щодо порушення її цивільних прав в момент вчинення цих правочинів та не послалася на конкретну норму матеріального закону, за яким обґрунтовує недійсність правочинів. Щодо самочинного, на думку позивачки, улаштування тамбуру на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS] суд виходить з того, що згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з технічної документації, складеної КП «ОМБТІ та РОН» в квартирі [ADDRESS] відсутні відмітки про самочинне будівництво. Крім того, відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо знесення деревяної конструкції тамбуру, суд виходить з наступного. Як розяснено у п. 2,4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва) (далі по тексту - Постанова), відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про зобовязання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову. У п. 5 Постанови розяснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих обєктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути предявлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова обєкта є неможливою. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова обєкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Матеріалами справи не підтверджено, що деревяна конструкція (тамбуру) на сходовому майданчику до квартири [ADDRESS] улаштована відповідачкою [PERSON] самочинно, що потребує захисту в порядку ст.376 ЦК України. За таких обставин, оцінивши всі зібрані за справою докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] не найшов свого підтвердження в процесі розгляду справи, не обґрунтований на законі, а відтак - задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed