Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] терміном на 6 (шість) місяців та встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника з покладенням на нього обов`язку заборони наближатися на відстань ближче 100 м до зареєстрованого її місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Заяву обґрунтовано тим, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 15.10.2019 року розірвано шлюб між нею та [PERSON] , від якого народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Після розлучення [PERSON] часто приходить до житлового будинку, де вона проживає з дочкою, особливо, коли перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та влаштовує сварки із-за будь-якого незначного приводу. У більшості випадків все відбувається у присутності дитини, внаслідок чого завдається шкода її психічному здоров`ю. Останнім часом [PERSON] відчуває страх, потерпає від домашнього насильства, що проявляється у погрозах застосувати фізичне насильство, залякуванні, приниженні і образи нецензурними словами. [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо неї та відносно останнього було видано терміновий заборонний припис, вимоги якого він не виконав. На підставі наведеного просить заяву задовольнити. У судовому засіданні заявник [PERSON] , її представник адвокат Бахір Р.Д. заяву підтримали, просять задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Судом встановлені такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 15.10.2019 року. У них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 26.11.2014 року. 18.03.2021 року Монастириським районним судом Тернопільської області винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј (однієї чверті) заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно витягу №1503 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 22.01.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, судом встановлено, що 23.12.2017 року приблизно о 22 год 00 хв, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , умисно вчинив психологічне насильство стосовно тещі [PERSON] , що виразилось в словесних образах та погрозах фізичною розправою, нецензурній лайці, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 22.01.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, встановлено, що 24.12.2017 року близько 13 год 30 хв, перебуваючи по місцю проживання в с. Рідколісся Монастириського району Тернопільської області, умисно вчинив психологічне насильство стосовно дружини [PERSON] , що виразилось у словесних образах та погрозах фізичною розправою, нецензурній лайці, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.08.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, встановлено, що 16.08.2018 року приблизно о 19 год 50 хв, перебуваючи за адресою: с. Рідколісся Монастириського району Тернопільської області, умисно вчинив психологічне насильство стосовно дружини [PERSON] , що виражалось в словесних образах та погрозах, нецензурній лайці, залякуванні, що викликало у потерпілої побоювання за свою безпеку, емоційну невпевненість, чим було порушено ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та конституційні права потерпілої. Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.02.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, встановлено, що 13.02.2021 року близько 15 год 00 хв, перебуваючи за місцем свого проживання, що в с. Рідколісся Чортківського (Монастириського) району Тернопільської області, в стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] , з якою проживають в одному домогосподарстві, що виражалось в словесних образах, нецензурній лайці, погрозах фізичною розправою, що викликало у потерпілої побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю потерпілої. 13.02.2021 року працівниками сектору поліцейської діяльності №1 (м. Монастириська) відділення поліції №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області винесено терміновий заборонний припис серії АА №075215, із змісту якого вбачається, що у зв`язку з вчиненням [PERSON] домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої особи [PERSON] , йому заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 1 добу. Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.02.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема встановлено, що [PERSON] \~14.02.2021\~року\~приблизно\~о 11\~год\~12\~хв,\~перебуваючи\~по\~місцю проживання\~за\~адресою:\~с.\~Рідколісся,\~Чортківський\~район\~Тернопільської області,\~не\~виконав\~вимогу термінового заборонного припису від 13.02.2021 року серії АА №075215, яка полягала у забороні у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою до 22 год 00 хв 14.02.2021 року, а саме безпідставно чіплявся до [PERSON] , ображав її нецензурними словами. Суд, заслухавши учасників судового засідання, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що заявлені вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з такого. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного закону\~передбачено, що кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до п. п. 7, 8 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. У силу вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону\~оцінка ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Судом установлено та підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] , будучи колишнім чоловіком заявника, за місцем її проживання: [ADDRESS] , де також проживає їхня малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , неодноразово вчиняв психологічне насильство стосовно [PERSON] , яке проявлялося у словесних образах, нецензурній лайці, погрозах фізичною розправою. Як пояснила [PERSON] у судовому засіданні, вона не чинить жодних перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною, однак посилається на те, що така поведінка батька по відношенню до матері у присутності доньки негативно впливає на психіку дитини, а тому вважає, що [PERSON] слід бачитися з донькою не за їхнім місцем проживання. Окрім цього, зазначила, що [PERSON] нещодавно повернувся з-за кордону додому і хоча він зараз проживає за іншою адресою, вона відчуває страх, що [PERSON] прийде і продовжуватиме вчиняти домашнє насильство. Як пояснив представник заявника, з часу останнього факту вчинення домашнього насильства стосовно заявниці пройшов певний період, проте зазначене пов`язує саме з перебуванням [PERSON] за межами України. Так як він нещодавно повернувся додому, то існує реальна загроза продовження ним вчинення протиправних дій стосовно заявниці. [PERSON] у судове засідання не з`явився, жодних доказів на спростування вищенаведених обставин не надав. Враховуючи викладене, зважаючи на тривалість та системність протиправної поведінки [PERSON] , суд прийшов висновку, що доводи заявника про ризик продовження кривдником таких дій відносно неї, а отже, і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Згідно правового висновку, викладеного у Постанові КЦС ВС від 19.05.2020 №404/5203/19, законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Сам по собі факт не притягнення особи\~до юридичної відповідальності не\~може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності\~інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи\~заявника. Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Виходячи із принципу пропорційності, оцінюючи ризики продовження протиправної поведінки [PERSON] та його вплив на заявницю, тривалість та неодноразовість вчинення протиправних дій, суд вважає, що таке втручання в особисті права [PERSON] як заборона наближатися на відстань ближче 100 м до зареєстрованого її місця проживання за адресою: [ADDRESS] , є виправданим, відповідає меті його застосування та забезпечить дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника. За змістом ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з метою недопущення тривалого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дитини, вважає, що встановлення даної заборони терміном на три місяці буде достатнім у даному випадку. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial