Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 05 серпня 2014 року виконкомом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області (актовий запис №10), посилаючись на те, що життя з відповідачем не склалося через відсутність спільної мови та симпатії з матірю відповідача, його бажання жити з нею. Намагання зберегти сімю результатів не дали. В червні 2017 року з відповідачем шлюбні стосунки припинено, спільне господарство не ведеться, спільне майно поділено добровільно. Тому вона просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем. Зазначила, що мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею. В судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягала. Пояснила, що до червня 2017 року вона з чоловіком проживала в [INFO]. В червні 2017 року вони з чоловіком приїхали до її батьків у смт. Комиш-Зоря. Згодом чоловік її покинув, уїхав до місця проживання. Повідомив, що стосунків з позивачем та дитиною продовжувати не бажає. На телефонні дзвінки не відповідає, звязку з ним немає. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів та за згодою позивача ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ч. 4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС №141266, виданого 05 серпня 2014 року виконкомом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області сторони уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №10. Згідно зі свідоцтвом про народження серії 1-ЖС №257074, виданого 04 грудня 2014 року виконкомом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], яка народилася 01 грудня 2014 року. Судом встановлено те, що сім'я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо, бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага внаслідок відношення відповідача до дружини та дитини, нехтування своїми сімейними обовязками, безвідповідального ставлення до сімї та дитини, фактичного залишення дружини та дитини Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з частин 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку позивач вважає неможливим продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved