Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 30 червня 2012 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі в період якого за спільні кошти розпочали будівництво квартири, придбавши на імя відповідача, яка титульного власника квартиру в новобудові, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно підставою набуття права власності є договір про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Буковина 4», серія та номер 48/3, виданий 18 червня 2016 року та акт прийому-передачі квартири від 17 листопада 2016 року Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. До народження дитини вона мала дохід та була офіційно працевлаштована, а також мала підробіток, оскільки працювала надаючи послуги перукаря. До березня 2018 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років. Відповідач є пенсіонером та отримує пенсію, а також має прибуток зі здавання належного йому нерухомого майна в оренду. Через те, що з 2017 року в родині почали виникати проблеми в особистому житті та сварки, зокрема, і через права власності на спірну квартиру, тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, в якому просить визнати спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] [PERSON] та [PERSON], та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним з них право власності по ? частині спірної квартири. Ухвалою суду від 16 квітня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23 травня 2018 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено судове засідання задля розгляду справи по суті. Від представника відповідача - [PERSON], надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки спірна квартира купувалась за кошти подаровані відповідачу його матірю [PERSON] [PERSON]. Позивач про це знав, а тому під квартира була оформлена саме на імя відповідача. Крім того, [PERSON] дарувала кошти сину в присутності свідків, а саме [PERSON] Дженгіз та [PERSON]. З огляду на зазначене, а також згідно п. 24 ч.2 Постанови пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справа про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зокрема, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, а тому просили відмовити у задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просила їх задовольнити. Окремо зауважили, що надані стороною відповідача документи на підтвердження отримання [PERSON] коштів в сумі 90000 нових турецьких лір від своєї матері, а також факту їх передачі не відповідають нормам діючого законодавства і не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі. Так, складене доручення від імені [PERSON] [PERSON], датоване 3 травня 2018 року, засвідчення [PERSON], недатоване, засвідчення [PERSON], недатоване, не є письмовими доказами в розумінні норм ЦПК України, а є лише поясненнями осіб з певних питань. Крім того, звертає увагу суду на те, що в складеному доручення [PERSON] [PERSON] від 3 травня 2018 року кошти нібито були передані в присутності інших свідків [PERSON] Дженгіз та [PERSON]. Крім того, стороною відповідача не доведено, що в його матері [PERSON] [PERSON] в 2016 році малася значна сума коштів, які нібито девять років зберігалися на депозитних рахунках, і це саме ті кошти, які були отримані за договором купівлі-продажу земельної ділянки за договором від 29 червня 2007 року. В той же час наявність у матері відповідача [PERSON] [PERSON] значної суми коштів в 2016 році спростовується письмовими доказами, а саме рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 травня 2018 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому встановлено, що на утримання [PERSON] перебувають його непрацездатні батьки, які не отримують пенсію. Також зауважила, що між подружжям не укладалось будь яких угод про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти одного із подружжя, так само в момент укладення договору про сплату пайових внесків [PERSON] не вимагав від своєї дружини засвідчення того, що кошти особисто його. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач зазначив, що кошти на придбання квартири йому подарувала його мати, і він сам здійснював пошук компаній та оформлення з ними документів. Позивач не мала своїх коштів, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Вона не працювала понад два з половиною роки і доходи не отримувала. Також відповідач зазначив, що факт дарування йому коштів засвідчується показами двох свідків, в присутності яких мати передала йому ці кошти, а саме це бачили Фатіма та Нуршан. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Між сторонами було укладено та зареєстровано шлюб 30 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис №132 (а.с. 9). В період перебування у шлюбі, 18 червня 2016 року між ОК «ЖБК «БУКОВИНА 4» та [PERSON] [PERSON] було укладено договір № 48/3 про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «БУКОВИНА 4» (а.с. 82-85). Предметом даного договору є обєкт нерухомості, розташовіаний за адресою: вул. Гагаріна, 29, а саме квартира №65, яка знаходиться у третьому підїзді на 9 поверсі загальною площею 65,8кв.м. Згідно довідки №257 від 27 жовтня 2016 року виданої головою ОК «ЖБК Буковина 4», [PERSON] [PERSON] вніс пайовий внесок у повному обсязі, згідно побудованої площі за результатами незалежної технічної інвентаризації (а.с. 86). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира №65, яка знаходиться в будинку №29 розташованому по вулиці Гагаріна в місті Черкаси, належить [PERSON] [PERSON] на праві приватної власності. (а.с. 17-20). На даний час позивач бажає поділі спільно набуте за час шлюбу майно, а тому звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 60\~СК України та\~ч. 3 ст. 368\~ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 69\~СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обовязок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до ст. 71\~СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. В своїх запереченнях відповідач зазначає, що квартира була придбана ним за кошти подаровані йому його матірю, тобто за його особисті кошти. На підтвердження зазначеного він посилається на нотаріально посвідчене складене доручення від 3 травня 2018 року (а.с. 41-42) із змісту якого вбачається, що у присутності свідків [PERSON] Дженгіз та [PERSON], [PERSON] [PERSON] повідомила головному секретарю, що має право підпису замість Нотаріусу 32 контори [PERSON], Сібел Балджи, наступне: «Я заявляю, що віддала у травні 2016 року своєму сину [PERSON] [PERSON], ідентифікаційний номер Турецької Республіки [NUMBER], 90000,00 турецьких лір із метою надання допомоги, ці грошові кошти я передала в дар». Крім того, на підтвердження факту отримання коштів від матері, відповідач посилався на засвідчення [PERSON] (а.с. 116) та [PERSON] (а.с. 119). З даних засвідчень вбачається, що дані особи стали свідками того, як Кезбен передала своєму сину [PERSON] [PERSON] суму у розмірі 90000 турецьких лір. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК передбачено,\~що належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст.\~78\~ЦПК України\~суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на зазначене, суд може прийняти до уваги тільки належні та допустимі докази. Разом з тим, нотаріально складене доручення 3 травня 2018 року (а.с. 41-42) суд не може прийняти до уваги, оскільки в даному доручені головним секретарем, що має право підпису замість Нотаріусу 32 контори [PERSON], Сібел Балджи, у присутності двох свідків [PERSON] Дженгіз та [PERSON] виключно посвідчене те, що заявила клієнт [PERSON] [PERSON], а не конкретний факт передачі нею у його присутності 90000 турецьких лір своєму сину [PERSON] [PERSON]. Щодо засвідчень складених свідками [PERSON] (а.с. 116) та [PERSON] (а.с. 119), то з них вбачається, що вказані особи 12 квітня 2016 року відвідали Кезбан [PERSON] (дружину [PERSON] і мати [PERSON]). Вони засвідчують передачу грошей у розмірі 90000 турецьких лір Кезбан [PERSON] своєму синові [PERSON] [PERSON]. При цьому з вказаних засвідчень не вбачається, що Кезбан [PERSON] передала своєму синові [PERSON] [PERSON] грошові кошти саме в дар. При цьому, вказані свідки вказують на те, що грошові кошти були передані 12 квітня 2016 року. Разом з тим, в дорученні від 3 травня 2018 року [PERSON] [PERSON] заявила, що віддала у травні 2016 року своєму сину [PERSON] [PERSON], ідентифікаційний номер Турецької Республіки [NUMBER], 90000,00 турецьких лір із метою надання допомоги, ці грошові кошти вона передала в дар. Крім того, суд звертає увагу на те, що у вказаних засвідченнях відсутня дата їх складання і вони не посвідчені уповноваженими особами Турецької Республіки. У звязку з цим суд вважає, що відповідачем не підтверджено належними та достовірними доказами факт дарування його матірю йому грошей в сумі 90000 турецьких лір, а тому приходить до висновку що відповідачем не доведено, що квартира [ADDRESS] придбана за його особисті кошти. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60\~СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~статті 60\~Сімейного кодексу України\~вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми\~СК України\~у статтях\~57,\~60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.60\~СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень сторін вбачається, що сторони придбали спільне майно під час перебування в шлюбі, за спільні кошти, на даний час здійснюють ремонтні роботи в спірній квартирі, а тому позивачка та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимоги позивачки визнати квартиру\~[ADDRESS] обєктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя [PERSON]\~до [PERSON]\~[PERSON] та\~визнати за\~нею право\~власності на\~? частину\~ квартири\~[ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про визнання за відповідачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки відповідач [PERSON] з такими вимогами до суду не звертався і після набрання рішенням законної сили, у власності відповідача залишиться ? частина спірної квартири.

Outcome: partial