Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищезазначеною позовною заявою до відповідачів, в якій прохає визнати за нею право на постійне користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с.42-44). Заявлені вимоги мотивує тим, що з 2016 року разом із чоловіком [PERSON] проживала у кім. [ADDRESS] , наймачем якої був її чоловік. Після смерті чоловіка позивач продовжила постійно проживати у вказаній квартирі та сплачувати комунальні послуги, здійснювати поточні ремонти. В подальшому вказане житлове приміщення було надано для проживання іншим особам. Посилаючись на відсутність іншого житла, на те, що позивач проживала у квартирі зі згоди наймача, як член його сім`ї, у зв`язку із чим набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, [PERSON] прохає суд визнати за нею право користування вказаним житлом. Ухвалою суду від 10.08.2020 (а.с.63) позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Скориставшись правом надання відзиву, від Полтавської міської ради та КП «ЖЕО №2» на адресу суду надійшли відзиви на позов, в яких відповідачі просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю (а.с.70-73,87-89). Ухвалою суду від 15.09.2020 (а.с.108) підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] за узгодженою позицією із своїм представником позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені у позові обставини. Будучи належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, представник Полтавської міської ради в судове засідання не прибув, звернувшись із клопотанням про проведення судових засідань у відсутність представника відповідача. Представник відповідача - КП «ЖЕО №2» в суді позов не визнала повністю та зазначила, що позивач ніколи не була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , квартиронаймач цієї кімнати письмову згоду на вселення позивача не надав і з цього приводу до власника майна не звертався, тому просила відмовити у позові. Заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника відповідача і показання свідків, дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, судом встановлено наступне. Згідно із ордером №294, виданим 22.05.2006 Полтавською дирекцією залізничних перевезень Південної залізниці в копії (а.с.47), [PERSON] на сім`ю з 1 особи надано право на зайняття житлової площі в гуртожитку - кімнати [ADDRESS] Відповідно до копії довідки №243 від 06.04.2012 КП «Житлово-експлуатаційна організація №2», у квартирі [ADDRESS] з 06.06.2006 є зареєстрованим та проживає [PERSON] , на якого відкритий особистий рахунок на жилу площу. За змістом наведеної довідки, будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі КП «ЖЕО №2», квартира має статус державної. Згідно із копією свідоцтва серії [NUMBER] (а.с.49), 25.06.2016 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Октябрським у місті Полтаві відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області складено відповідний актовий запис за №361. Після державної реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , наданого у копії (а.с.50), [PERSON] помер [INFO] . Як убачається з приєднаних до справи копій видаткових накладних та квитанцій від 10.03.2020, у магазині «Епіцентр» в м.Полтаві було придбано покриття для підлоги ПВХ на суми 914,07 грн. та 110,80 грн. Згідно із копіями квитанції (а.с.53-62), платником [PERSON] здійснювалась оплата комунальних послуг за адресою [ADDRESS] за період жовтень-листопад 2017 року, січень, червень, липень, серпень 2018 року, квітень, червень, серпень-вересень, листопад- грудень 2019 року, січень, березень, квітень, травень 2020 року. За посиланням позивача, вказані платежі здійснювались нею спільно з чоловіком через інтернет-банк «Приват24» з її банківської картки. Разом із тим, вказані квитанції не містять відомостей про власника картки, за допомогою якою була проведена оплата комунальних послуг. Відповідно до приєднаних копій квитанцій від 20.10.2015 та 14.04.2017 платником [PERSON] було сплачено квартплату та послуги водопостачання. В судовому засіданні були оглянуті оригінали розрахункових книжок на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно з якими протягом 2015-2017 проводилась оплата відповідних комунальних послуг за вказаною адресою. Наведені вище докази підтверджують періодичне внесення платежів за отримані житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , разом із тим, суд вказує, що платником у наданих квитанціях вказаний [PERSON] . Фактично після смерті [PERSON] , за наданими квитанції, оплата житлово-комунальних послуг була проведена лише у травні 2020 року. Відповідно до копії довідки №215 від 30.06.2020 (а.с.75), особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкрито на [PERSON] , квартира є комунальною, зареєстровані за цією адресою особи відсутні. За інформаційною довідкою від 27.07.2020 (а.с.76), відомості про права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження на квартиру за вказаною вище адресою у реєстрі відсутні. В ході судового розгляду позивач вказувала на ту обставину, що іншого житла на праві власності не має, що узгоджується із інформаційною довідкою з Державного реєстру від 21.08.2020 (а.с.78 зворотній бік). Відповідно до листа Управління адміністративних послуг від 10.09.2020 (а.с.97), в автоматизованій системі електронного документообігу «Універсам послуг» 18.08.2018 зафіксовано звернення [PERSON] з питань зняття та реєстрації місця проживання в адміністративних межах м.Полтави. За зверненням [PERSON] проводилось зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з подальшою реєстрацією місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина узгоджується із приєднаною до справи копією паспорта позивача з довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, згідно з якою місце проживання позивача 20.08.2018 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.45-46). Згідно з інформаційною довідкою від 21.08.2020 (а.с.78), власником квартири [ADDRESS] за договором дарування від 23.03.2012, є [PERSON] , частка приватної власності становить 1/1. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що дійсно її чоловіку належала вказана квартира, яку йому подарував батько. У 2018 році вона за згодою чоловіка зареєструвала за цією адресою своє місце проживання, її неповнолітня донька також там зареєстрована. Але вони з чоловіком постійно проживали у гуртожитку, оскільки вказана квартира мала залишитись сестрі чоловіка, яка з 2018 року постійно в ній проживає. Позивач ствердила, що після реєстрації шлюбу з [PERSON] вони спільно проживали у кім. [ADDRESS] , зазначивши що постійно користувалась цим жилим приміщенням з літка 2016 року по липень-серпень 2020 року. Після смерті чоловіка вона тимчасово мешкала у матері, а приїхавши до гуртожитку на початку серпня 2020 року виявила всі свої речі у коридорі, а в кімнаті були замінені замки. При цьому позивач пояснила, що кімната є маленькою площею, там знаходились шафи з речами, однак цінних речей у кімнаті не було. З приводу реєстрації свого місця проживання [PERSON] пояснила, що рішення про її реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , було прийнято чоловіком, оскільки за цією адресою ніхто не був зареєстрований. Твердження позивача щодо постійного проживання її разом із чоловіком [PERSON] у гуртожитку підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] показала суду, що є колегою позивачки та підтримує з нею дружні відносини. Вона заходила в гості до позивачки у гуртожиток, в кімнаті знаходились меблі, телевізор. Свідок [PERSON] під час допиту в судовому засіданні показала, що працювала разом із чоловіком позивачки - [PERSON] . Починаючи з 2016 року, позивач почала проживати разом із [PERSON] по [ADDRESS] , а після смерті останнього у квітні 2020 року переїхала до мами. Разом з подружжям проживала донька позивачки [PERSON] . Допитана в якості свідка [PERSON] (мати позивача) показала суду, що її донька була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , у будинку, що належить чоловіку свідка. В подальшому донька знялась з реєстраційного обліку, мешкала разом із чоловіком. Згідно з листом Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради від 18.08.2020 (а.с.115), було розглянуто звернення [PERSON] та повідомлено останній, що станом на 30.06.2020 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , особи відсутні. Гуртожиток по [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади, тому вільна кімната була розподілена згідно із чинним житловим законодавством. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, з`ясувавши позиції сторін та оцінивши досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності, суд наголошує про наступне. Спір між сторонами у справі виник з приводу житлових правовідносин. Так, у відповідності до ст.43 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно із ч.1,ч.2 ст.61, ст.ст.65,65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст.65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Судом було встановлено, і вказане не заперечувалось сторонами, що [PERSON] у 2006 році отримав ордер на право зайняття жилої площі в гуртожитку, а саме набув права користування кімнатою [ADDRESS] . Зазначений будинок знаходиться на балансі КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» і належить до фонду комунальної власності. 25.06.2016 [PERSON] та позивач [PERSON] зареєстрували шлюб. Місце проживання [PERSON] починаючи з 06.06.2006 було зареєстровано за вказаною адресою та знято з обліку у зв`язку із смертю [INFO] . Місце проживання позивача [PERSON] починаючи з 20.08.2018 і на даний час зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Власником квартири [ADDRESS] є померлий [PERSON] . За позивачем на праві власності об`єкти нерухомості зареєстрованими не значаться. Позивачка на обліку, як особа, яка потребує поліпшення житлових не перебуває і для постановки на такий облік до відповідних органів не зверталась. В судовому засіданні позивач та її представник вказали, що іншого житла [PERSON] на праві власності не має, вона заселилась та проживала у кім. [ADDRESS] , як член сім`ї наймача. Після смерті чоловіка за свій рахунок позивач оплачувала житлово-комунальні послуги, проводила ремонти. Позивачка [PERSON] пояснила суду, що для ремонту у кімнаті були придбані шпалери, покриття для підлоги, та послалась на приєднані до позову видаткові накладні. Також за змістом позову позивач ствердила, що продовжила проживати у кімнаті й після смерті чоловіка та проводила ремонти. Між тим, суд вказує, що вказані видаткові накладні та квитанції про оплату товару не містять відомостей про платника чи отримувача товару, і датовані вони 10.03.2020, а отже за життя чоловіка [PERSON] . При цьому, згідно із показаннями свідків [PERSON] , яка мешкає у цьому ж гуртожитку, та [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, [PERSON] після смерті чоловіка почала проживати по [ADDRESS] , за місцем проживання матері. Сама позивач вказала, що після того як спірна кімната у гуртожитку була виділена іншим особам, свої речі вона знайшла в коридорі, але особливо цінного майна серед них не було. Також судом встановлено і це не заперечувалось стороною позивача, на момент розгляду вона має зареєстроване місце проживання, за адресою квартири яка є спадковою масою і позивач за законом є спадкоємцем першої черги. При цьому суд не бере до уваги посилання сторін в судовому засідання щодо вступу позивача у спадщину чи відмови від її прийняття, оскільки наявність спадкової справи та коло спадкоємців померлого [PERSON] не було предметом дослідження судового розгляду, вказані обставини судом не перевірялись і відповідні докази сторонами не надавались й клопотань про їх витребування ними не заявлялось. Одночасно суд, зазначає, що одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність учасників судового процесу, змагальність та диспозитивність. Отже, суд розглядає справи дотримуючись принципу верховенства права, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. При цьому, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилаючись на неможливість проживання за зареєстрованим місцем проживання, стороною позивача було наголошено на тій обставині, що у квартирі [ADDRESS] , постійно мешкає сестра померлого чоловіка позивача. Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було, як і не підтверджено сам факт існування сестри [PERSON] . За таких обставин, на момент вирішення спору судом вважається доведеним факт наявності у позивача зареєстрованого місця проживання, зв`язок з яким наразі не втрачено, та відсутність доказів на підтвердження неможливості ним користуватись чи вчинення позивачу перешкод іншими особами з приводу проживання за місцем реєстрації. Згідно із приєднаними до справи матеріалами, чоловік позивача надав згоду на реєстрацію її місця проживання у належній йому на праві власності квартирі. При цьому [PERSON] за життя не набув права власності на спірну кімнату, із заявами про вселення членів сім`ї або будь-яких інших осіб у квартиру до житлово-експлуатаційних організацій не звертався. Таким чином, позивач не надала суду докази, що вона була вселена у спірну квартиру на підставі норм чинного законодавства України, не мала іншого житла та користувалася спірною квартирою на рівні із наймачем квартири. Суд критично ставиться до показань свідків щодо постійного проживання позивача у гуртожитку, оскільки вони не підтверджуються іншими зібраними у справі доказами. Всі свідки в судовому засіданні підтвердили, що позивач та [PERSON] проживали як сім`я, що стороною відповідача не оспорювалось і підтверджується наданою копією свідоцтва про одруження. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Об`єктивна наявність у позивача таких достатніх зв`язків із спірним приміщенням перед судом доведена не була, зокрема, суду не було надано доказів, що за адресою: [ADDRESS] , позивач отримувала медичне обслуговування, соціальні послуги, особисту кореспонденцію, тобто мала зв`язок із вказаним місцем у розумінні ст.8 Конвенції. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження проживання позивача у спірному помешканні з дотримання встановленого порядку, за письмовою згодою основного наймача, беручи до уваги, що зареєстрованою у спірній квартирі вона не була, питання про укладення з нею договору найму після смерті чоловіка [PERSON] не порушувала та зберігає реєстрацію за іншим місцем проживання, переконливих доказів втрати зв`язку з яким не надано, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed