Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Франківського районного суду м. Львова з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» матеріальну шкоду в сумі 4 794,58 гривень. В подальшому заявила про збільшення позовних вимог до таких: стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» завдану матеріальну шкоду, пеню в розмірі - 7 154,66 грн., інфляційні витрати в розмірі 7 230,62 грн., 3% річних в розмірі 728,25 гривень. В обґрунтування позову покликається на те, що є власником автомобіля Мітсубісі Ланцер (Mitsubishi Lancer), державний номерний знак [NUMBER]. 28.01.2013 рухалась вказаним автомобілем по вул.Стрийській у м. Львові в напрямку вул.Рубчаказа, за кермом якого перебував її чоловік. Під час проїзду тролейбуса, внаслідок несправності контакту штанг електроживлення із дротами електромережі тролейбусного руху, автомобіль позивача засипало іскрами, чим останньому завдано матеріальної шкоди. В подальшому відповідач повідомив, що тролейбусні контактні мережі застраховані у ПрАТ АСК «Скарбниця» на надав копію повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку. За зверненням позивача до страхової компанії, останньою проведено оцінку ремонту автомобіля і визначено розмір такого у 4 794,58 гривень. Однак, жодної компенсації не отримано, що змусило звернутися до суду. Відповідач подав до суду заперечення проти позову та відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в яких зазначає, що на момент засипання автомобіля позивача іскрами контактної мережі тролейбусної лінії у ЛКП «Львівелектротранс» діяв договір добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами від 23.03.2012 №01/14013/ЦВ/12/143 між страховою компанією «Скарбниця». Предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника (відповідача), пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником третім особам внаслідок здійснення своєї господарської діяльності. Страховим ризиком за вказаним договором є ненавмисне нанесення страхувальником шкоди життю, здоров'ю, майну третіх осіб, цивільну відповідальність за заподіяння якої несе страхувальник, а саме внаслідок пошкодження контактної мережі та/або опор контактної мережі. Відтак, вважає заявлені вимоги безпідставними. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, покликаючись на безпідставність заявлених вимог до відповідача, оскільки згідно з договором добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами між страховою компанією «Скарбниця», останній належить відшкодувати завдану позивачу шкоду. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності в межах позовних вимог, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля Мітсубісі Ланцер (Mitsubishi Lancer), державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.16). За участю вказаного автомобіля 28.01.2013 по вул.Стрийська - вул.Рубчака у м. Львові мала місце дорожньо-транспортна пригода, а саме потрапляння іскор з контактної мережі тролейбусу на капот та скло автомобіля, що підтверджується листом-відповіддю Головного управління Національної поліції у Львівській області від 28.01.2016 №9-оз/05/15-2016 за підписом заступника начальника [PERSON] на запит адвоката Пащука А.І. (а.с.15) та не заперечується відповідачем. На момент вчинення ДТП між відповідачем та приватним акціонерним товариством - акціонерною страховою компанією «Скарбниця» діяв договір страхування цивільної відповідальності перед третіми особами від 23.03.2012 №01/14013/ЦВ/12 (а.с. 47-49), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником третім особам (крім цивільної відповідальності власників наземного транспорту, відповідальності власників повітряного транспорту, відповідальності власників водного транспорту (включаючи відповідальність перевізника)) внаслідок здійснення страхувальником своєї господарської діяльності в період з 24.03.2012 до 23.03.2013. У рамках вказаного договору страхування, 29.01.2013 ЛКП «Львівелектротранс» направило до ПрАТ АСК «Скарбниця», повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку за підписом [PERSON] (а.с.12), яким повідомило про настання 28.01.2013 о 16 год. 20 хв. страхового випадку по вул. Стрийська-вул.Рубчака від центру міста а саме, що після проїзду тролейбуса [NUMBER] маршруту №5 на контактній мережі заіскрило і іскри впали на вітрове скло автомобіля [NUMBER]. Після падіння іскор на лобовому склі залишилися сліди. Повідомляючи страхову компанію про настання страхового випадку, відповідач фактично визнав свою причетність та вину у вказаній ДТП, яка при цьому останнім не заперечується. У подальшому, на підставі заяви ПрАТ АСК «Скарбниця», оцінювачем [PERSON] в присутності довіреної особи [PERSON] за адресою: м. Львів, вул. Окружна, 57а, проведено огляд автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номерний знак [NUMBER], та виявлено, зокрема, що скло вітрове має численні сколи (випалення) по всій площині, що підтверджується протоколом огляду транспортного засобу від 01.02.2013 №249/13 (а.с.13-14). За дорученням ПрАТ АСК «Скарбниця» оцінювачем [PERSON] (сертифікат [NUMBER] від 27.12.2010) проведено оцінку відновлювального ремонту та складено відповідний звіт. Згідно зі звітом №249/13 про оцінку автомобіля, складеного 26.02.2013 оцінювачем [PERSON], вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових Mitsubishi Lancer реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON]., складає 4 794,58 гривень (а.с. 55-60). На час судового розгляду, збитки позивачу ні ПрАТ АСК «Скарбниця», ні відповідачем не відшкодовано. Вказана сума відновлювального ремонту визначає розмір завданих позивачу збитків та відповідачем не оспорювалась. Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу вказаний Звіт про оцінку автомобіля, на тій підставі, що він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національному стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Мінюстом, Фондом держмайна України, реєстраційний №724/16740 від 04.08.2009 (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку та виконаний з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, відповідно повинен бути покладений в основу рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Пунктом 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частинами 1 та 2 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо) (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами і доповненнями). Як вбачається з матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок несправності контактної мережі тролейбусного руху, яка відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб, а тому така особа зобов'язана підтримувати цю мережу у належному технічному стані. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про міський електричний транспорт» перевізник зобов'язаний утримувати рухомий склад та інші об'єкти міського електричного транспорту у належному стані. До об'єктів міського електричного транспорту відносяться, зокрема, контактні мережі (ч.1 ст. 1 Закону України «Про міський електричний транспорт»). Технічний і санітарний стан рухомого складу, який працює на маршрутах (лініях), та інших об'єктів міського електричного транспорту повинен відповідати вимогам Правил дорожнього руху, Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, Правил технічної експлуатації метрополітену, а також нормам та стандартам у цій сфері (ч.1 ст.17 Закону України «Про міський електричний транспорт»). Відповідно пункту 1.1 Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 10 грудня 1996 року №103, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1997 року за №66/1870 (з наступними змінами та доповненнями) (далі Правила) контактна мережа - це сукупність струмопровідних, ізолюючих, підтримуючих та опорних елементів, призначених для підведення електроенергії до струмоприймачів рухомого складу. До системи електропостачання трамвая та тролейбуса належать кабельні та повітряні лінії первинного електропостачання, тягові підстанції, які приймають змінний струм і перетворюють його на постійний, кабельні та повітряні лінії постійного струму й контактні мережі (підпункт 2.7.1.1. Правил). Контактна мережа трамвая та тролейбуса складається з таких основних елементів: опор; підтримуючих тросових систем (дротових або сталевих канатів) та кронштейнів; підвісної арматури спеціальних частин; контактних та підсилювальних проводів (підпункт 2.7.3.1.3. Правил). Пунктом 2.1.1. Правил визначено, що споруди та обладнання міського ектротранспорту повинні забезпечувати безпечну роботу рухомого складу за умов дотримання встановленої швидкості руху. На підприємствах, які здійснюють експлуатацію технічних засобів міського електротранспорту, покладаються, зокрема, наступні функції: забезпечення експлуатації технічних засобів відповідно до вимог чинних державних стандартів, Правил експлуатації трамвая та тролейбуса та інших нормативно-технічних документів; вивчення умов безпеки руху на маршрутах міського електротранспорту та в межах своєї компетенції вжиття заходів щодо усунення недоліків та перешкод для руху (підпункт 1.6.1. Правил). Експлуатацію, технічне обслуговування, планово-попереджувальні та непланові ремонти, реконструкцію та розвиток системи електропостачання здійснює електротехнічний і допоміжний персонал електрогосподарства. Повне управління здійснює керівництво відповідного структурного підрозділу підприємства міського електротранспорту (підп.2.7.1.2. Правил). Враховуючи, що відповідач є особою, на утриманні, обслуговуванні та контролі якої знаходиться контактна тролейбусна електромережа, що є джерелом підвищеної небезпеки, то у даному випадку слід застосовувати ч.2 ст. 1187 ЦК України. Належних доказів тому, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили, відповідач в порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України, ч. 5ст. 1187 ЦК України, суду не надав. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року № 6-108цс13. Матеріали справи не містять жодних відомостей про особу водія, який перебуває у трудових відносинах з ЛКП «Львівелектротранс» та винний у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, також відсутні докази притягнення такої особи до відповідальності. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу №6-2808цс15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За таких правових підстав та наданих доказів позов в цій частині є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, підстав для його відмови судом не встановлено. Відтак, з відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди підлягає стягненню 4 794,58 гривень матеріальних збитків. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 ЦК України факт завдання особі шкоди (зокрема, майнової), якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 1-го червня 2016 року №6-927цс16. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, на суму завданих матеріальних збитків у 4 794,58 гривень, на підставі ст. 625 ЦК України, має бути нараховано 7 230,62 грн. - інфляційну складову та 728,25 грн. - три відсотки річних, які належить стягнути з відповідача. Проте, не всі вимоги позивача є обґрунтованими, так не підлягає задоволенню вимога про застосування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 7 154,66 грн., як така, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак суд присуджує до стягнення з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 451,50 гривень.

Outcome: partial