Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що з жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народився син [PERSON] . Спільне життя позивача та відповідача не склалося внаслідок різних поглядів на спільне проживання та ведення спільного господарства. З лютого 2016 року сторони припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Після припинення шлюбних відносин їхня дитина залишилась проживати разом з матір`ю. 16.10.2020року позивач подала до Лубенського міськрайнного суду Полтавської області заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Судовим наказом Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.10.2020року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від доходу . У листопаді 2020 року позивач разом із сином та іншими членами родини змінила місце проживання та переїхала до с. Засулля Лубенського району Полтавської області. Для облаштування належних умов проживання та забезпечення сина всім необхідним, позивач витратила значні суми коштів. В лютому 2021 року відповідачем сплачено аліменти в розмірі 2290,99 грн. Даної суми аліментів не достатньо для повноцінного забезпечення потреб дитини. З огляду на те, що у позивача виникли обставини, котрі передбачають подальші значно більші витрати для забезпечення потреб дитини та передбачену законом можливість вибору позивачем способу стягнення аліментів, позивач вважає доцільним визначити аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2300 грн. Протягом п`яти років відповідач, жодного разу не відвідував дитину, не піклується про життя та здоров`я дитини, про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкуються з нею у обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, нехтуючи батьківськими правами та обов`язками. Таким чином відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому позивач прохає суд: -змінити розмір аліментів, що стягнуті судовим наказом Лубенського міськрайнного суду Полтавської області від 16.10.2020 року №539/3260/20 з [PERSON] [INFO] , на користь [PERSON] [INFO] , на утримання дитини [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та визначити аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. -позбавити [PERSON] [INFO] , уродженця с. Сари, Гадяцького району Полтавської області, зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , РНОКПП - [NUMBER] , батьківських прав щодо малолітньої дитини - сина [PERSON] [INFO] , місце народження м. Гадяч, Полтавська область. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просить його задовольнити. Позивач пояснила, що відповідач близько 5 років не цікавиться життям своєї дитини, не надає матеріальної допомоги, жодного разу не провідав дитину, без будь-якої поважної причини. Відповідач у судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представника третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області Рак Т.О. позов підтримала та пояснила що буде доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина - [PERSON] . З`ясувавши обставини справи, заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з жовтня 2015 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, видане виконкомом Шеківської сільської ради Лубенського району (а.с.7). Як вказує позивач, з 2016 року сторони припинили шлюбні відносини та проживають окремо, дитина залишилася проживати з позивачкою. Відповідач, з часу припинення шлюбних відносин не приймає участь в житті дитини, не займається її вихованням. В матеріалах позову мається заява відповідача [PERSON] , яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. 19.03.2021 року (а.с.33), і згідно якої відповідач зазначає, що не заперечує проти позбавлення його батьківський прав відносно його сина, [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з довідки Снітинської сільської ради Лубенського району №89 від 06.02.2020р. (а.с.12) разом з [PERSON] проживає її син, [PERSON] , [INFO] , котрий знаходиться на її утриманні. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 29.01.2021 року встановлено, що наразі позивачка та її малолітня дитина проживають за адресою: [ADDRESS] , в будинку її співмешканця [PERSON] . З ними також проживають дитина співмешканця - [PERSON] , а також його батьки [PERSON] , [PERSON] . Стосунки в сім`ї доброзичливі, дохід сім`ї складає близько 24 000 грн. Умови проживання [PERSON] є задовільними, хлопчик здоровий, доглянутий, виявляє прихильність до матері. Згідно Висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області №01-19/338 від 12.05.2021 року, вважається доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина, [PERSON] , 2015 року народження. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в пунктах 15, 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13 березня 2019 року №631/2406/15-ц. Дослідивши надані докази, з урахуванням обставин у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Так, батько одразу після народження дитини залишив її з матір`ю та протягом 5 років не проживає, не спілкується з ними, не цікавиться розвитком дитини та її здоров`ям, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, дитина проживає 5 років в іншій сім`ї, визнає іншого чоловіка за свого батька, який проявляє до дитини турботу. Про факт відмови від виконання вищевказаних батьківських обов`язків повідомив у своїй письмовій заяві. Участі в судовому засіданні брати не бажає, про що надав відповідну заяву. В силу вимогу закону відповідач наділений правами щодо дитини, якими він не бажає користуватися, які в свою чергу створюють штучні перешкоди позивачу у вирішенні нагальних питань розвитку дитини. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в цій частині є такими, що підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Судовим наказом Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.10.2020року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від доходу, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01.10.2020року і до досягнення дитиною повноліття.(а.с.8). Позивач просить збільшити присуджений розмір аліментів до 2300 грн. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однак, суду не надані переконливі докази зміни матеріального або сімейного стану позивачки, які б давали підстави для збільшення розміру аліментів, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову (а.с.1), слід покласти на відповідача, відповідно до положення ст.141 ЦПК України

Outcome: partial