Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки в розмірі 980098,00 грн. грн. за прострочення сплати аліментів, встановлених рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2014 року. До початку розгляду справи по суті представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 64148,00 грн. за прострочення сплати аліментів, встановлених рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2014 року, однак письмової заяви про зменшення розміру пені не подала. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та суду пояснила, що відповідач не сплачував аліменти, внаслідок чого утворилась певна заборгованість, за що також передбачена неустойка. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію повного заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про перегляд. У судовому засіданні була присутня представник відповідача [PERSON], однак вона не повідомила суд про причини неявки у дане судове засідання, хоча належним чином повідомлена про його час та місце. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які надані нею суду на обґрунтування вимог позову, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що з досліджених обставин справи випливають сімейні правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2014 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі розміром 700,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 06 березня 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист № 334/3420/2013 та проводились виконавчі дії у виконавчому провадженні. Внаслідок несплати нарахованих аліментів, згідно розрахунку державного виконавця від 02.12.2014 року заборгованість по аліментах станом на 02.12.2014 року в сумі складає 15400,00 грн. (а.с.а.с. 8). Судом встановлена відсутність доказів щодо будь-яких перешкод відповідачу у забезпеченні можливості добровільного виконання рішення суду з дня набрання ним законної сили. Таким чином, вина відповідача у невиконанні рішення суду доводиться його обізнаністю про встановлений судовим рішенням обов'язок сплачувати аліменти, а також обов'язок сплатити суму аліментів, що утворилася з дня подання позивачем позову про стягнення аліментів станом на день набрання рішенням законної сили, відсутністю доказів про наявність будь-яких об'єктивних причин добровільної несплати аліментів, а також наявністю заборгованості зі сплати аліментів за судовим рішенням. Відповідно до положень ч. 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Наведений позивачем розрахунок пені в розмірі 64180,00 грн. станом на 09.04.2015 року нічим не спростований, оскільки відповідачем не здійснено та не подано суду іншого розрахунку, який би підтвердив невідповідність розрахунку позивача практиці Верховного Суду України у справах про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, зокрема, що зобов'язання із сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватись щомісяця, а тому до уваги береться розмір несплачених аліментів по кожному платежу та строк виконання зобов'язання по цій сплаті. Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Outcome: partial