Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , третя особа без заявлення самостійних вимог: Рожнівська сільська рада територіальної громади Косівського району, служба у справах дітей Рожнівської сільської ради територіальної громади Косівського району про визнання осіб такими, що втратили право на житло, мотивуючи свої вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . До даного житлового будинку зареєстровані її внуки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батько онуків, її син [PERSON] помер у 2018р. Мати дітей [PERSON] припинила проживати у її житловому будинку разом із дітьми з 2011року. На її неодноразові прохання до [PERSON] про зняття з реєстрації проживання дітей у її житловому будинку вона не реагує, що обмежує право позивачки на розпорядження належним їй майном та перешкоджає в оформленні нею державних допомог та субсидій. А тому, вважає, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком по [ADDRESS] та зобов`язати Рожнівську сільську раду зняти їх з реєстрації проживання у вказаному будинку. Просить позов задоволити. Позивач подала до суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать розписки про одержання судових повісток, причину неявки суду не повідомили. Представник Рожнівської сільської ради територіальної громади Косівського району у поданій до суду заяві просить справу розглянути у його відсутності. При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідачі були повідомлені про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 19.11.2021 року про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено в судовому засіданні житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] належать на праві приватної власності позивачу [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.07.2006р. У відповідності до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, як вбачається із матеріалів справи до належного позивачу житлового будинку по [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою Рожнівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 03.06.2021р. №451. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.03.2015р. №419, від 03.06.2021р. №452 вбачається, що онуки позивачки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не проживають в її господарстві з 2011року. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 107 ЖК передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідача [PERSON] , [INFO] слід визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] та зобов`язати Рожнівську сільську раду Косівського району зняти його з реєстрації проживання в даному житловому будинку. Що стосується визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на житло по [ADDRESS] , то така позовна вимога не підлягає до задоволення та повністю узгоджується з рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рожнівської сільської ради від 02.11.2021р. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положення Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (надалі Конвенція), Держави-учасниці цієї Конвенції, визнаючи, що Організація Об`єднаних Націй у Загальній декларації прав людини та в Міжнародних пактах про права людини проголосила і погодилась з тим, що кожна людина має володіти всіма зазначеними у них правами і свободами без якої б то не було різниці за такими ознаками, як раса, колір шкіри, стать, релігія, політичні або інші переконання, національне або соціальне походження, майновий стан, народження або інші обставини, нагадуючи, що Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, погодились про нижченаведене: В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду (ч. 3 ст. 3 Конвенції). Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до положень п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи, зокрема, охорони дитинства. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на житло, в той час коли вимоги щодо неповнолітнього [PERSON] з вище наведених підстав не підлягають до задоволення. На підставі ст. ст. 71- 72, 107 Житлового Кодексу України, Конвенції про права дитини, ст.ст. 29, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України та

Outcome: dismissed