Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області, Вільшанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, приватного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» про визнання права на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, третя особа: відділ Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її мати [PERSON] з 1951 року по 1973 рік працювала в колгоспі «Україна» Дворічанського району Харківської області. Звільнилася з роботи в зв'язку з виходом на пенсію за віком, але була членом цього господарства. В подальшому колгосп було реорганізованого в КСП «Вільшанське» і на підставі Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідно до розпорядження Дворічанської районної державної адміністрації від 24 грудня 1996 року № 482 в КСП «Вільшанське» було проведено розпаювання земель між членами підприємства. Середній розмір земельної частки (паю) по КСП «Вільшанське» складав 6,31 умовних кадастрових гектарів. Вартість земельної частки (паю) на той період складала 18094,42 грн. Таким чином, на момент розпаювання земель КСП «Вільшанське» [PERSON] являлася членом цього господарства та відповідно до Указу Президента України № 720 від 08 серпня 1995 року мала право на земельну частку (пай), однак за невідомих причин її не включили до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю. Оскільки позивачка [PERSON] являється спадкоємцем за законом першої черги, тому просить визнати за нею право на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], виділити їй земельну частку (пай) розміром 6,31 умовних кадастрових гектарів - середній розмір паю члена колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» Дворічанського району Харківської області. В судове засідання представник позивача за довіреністю [PERSON] не з'явився, надав заяву, в якій підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд розглянути справу за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області Бондаренко В.В. не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення, просить справу розглянути в його відсутність. В судове засідання представник відповідача Вільшанський сільський голова Дворічанського району Харківської області Мараховський С.В. не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглянути в його відсутність. Представник відповідача приватного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» Лебединський В.І. у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглянути в його відсутність. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області Мирський О.Я. у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив суд справу розглянути у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ч. 4 ст. 174 цього ж Кодексу. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася [INFO], у свідоцтві про народження [NUMBER] від 06 травня 1949 року батьками зазначенні [PERSON] та [PERSON] (російською мовою) (а.с. 6). 26 лютого 1972 року позивачка уклала шлюб та змінила дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON], про що свідчить ксерокопія свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 26 лютого 1972 року (а.с. 7). Після смерті чоловіка [PERSON], [INFO] позивачка уклала новий шлюб та змінила прізвище [PERSON] на [PERSON], про що свідчить ксерокопія свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 26 січня 1974 року (а.с. 9). Мати позивачки [PERSON] померла [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 20 липня 1999 року (а.с. 5). Згідно відповіді ПСП «Вільшанське» № 882 від 02 грудня 2016 року на адвокатський запит № 17 від 18 листопада 2016 року, [PERSON] дійсно працювала в колгоспі «Україна» Дворічанського району Харківської області на рядових роботах з 1951 року по 1973 рік, ці дані підтверджуються записами в стажевій книзі колгоспу «Україна», нині ПСП «Вільшанське» (а.с. 10-12). Згідно відповіді відділу Держгеокадастру у Дворічанському районі Харківської області №29-20.17-0.7-2146/2-16 від 19 вересня 2016 року на адвокатський запит від 08 вересня 2016 року, КСП «Вільшанське» 02 вересня 1994 року був наданий Державний акт на право колективної власності на землю [NUMBER] на загальну площу 5611,66 га. Відповідно до розпорядження Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області від 24 грудня 1996 року № 482 в КСП «Вільшанське» було проведено розпаювання земель між членами підприємствами. Середній розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах складав 6,31 га. [PERSON] згідно Додатку 1 до Державного акту на право колективної власності на землю не була включена до списку громадян-членів КСП «Вільшанське» (а.с. 13). Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, і означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, у зв'язку з чим в даний час неможливо зареєструвати право власності на належну [PERSON], як члену КСП «Вільшанське», земельну частку (пай) та виготовити відповідний правовстановлюючий документ, що дало б можливість позивачці отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивачка обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. За життя [PERSON] заповіту не склала. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об'єктом спадкування. Пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 08.08.1995 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства є рівними. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання, відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян здійснюється шляхом визнання прав. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що право на земельну частку (пай) мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст. 2 вищезазначеного Закону України, до документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) відносяться рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). З огляду на зазначене, той факт, що [PERSON] не була включена до списку осіб - членів КСП «Вільшанське», будучи членом КСП «Вільшанське» на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку (пай), та не отримання нею сертифікату не впливає на наявність у неї права на земельну частку (пай) і не позбавляє спадкоємців можливості успадкування наявного у спадкодавця майнового права. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачами, всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалася позивачка та її представник, як на підставу своїх вимог, а представники відповідачів визнали позов і не заперечували проти його задоволення, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved