Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Апеляційного суду Закарпатської області, який в процесі судового розгляду збільшила та просила стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на її користь: середній заробіток за час затримки виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року по справі №308/4431/17 в частині поновлення [PERSON] на роботі в Апеляційному суді Закарпатської області на посаді додаткового помічника судді, в якому було допущено негайне виконання, тобто з моменту його проголошення, 12 грудня 2017 року по день ухвалення рішення; компенсацію за неотримані виплати грошових коштів матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення матеріально-побутових питань за 2017-2018 роки у розмірі 52 310,20 грн.та моральну шкоду в суму 35 000,00 гривень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач судове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 11 грудня 2017 року по справі №308/4431/17 за позовом [PERSON] до Апеляційного суду Закарпатської області про скасуванням наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, в частині поновлення її на роботі, не зважаючи на негайне виконання, згідно з п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України та ч.5 ст.235 КЗпП України, на час звернення з позовною заявою до суду не виконав, а тому вимушений прогул триває.У поданій до суду заяві позивач просить суд розглянути цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ст.275 ЦПК України. В судовому засіданні [PERSON] збільшений позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Також додала, що в зв`язку з тим, що її поновлено на попередній посаді в Апеляційному суду Закарпатської області з 12 квітня 2019 року на підставі наказу №6.3.1-13 від 12.04.2019 року, просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 12 грудня 2017 року по 11 квітня 2019 року з врахуванням збільшення посадового окладу з 01.01.2019 року за наданим розрахунком. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що збільшений позов визнає частково, зокрема, в частині виплати заробітної плати. Зазначила, що відповідач вважає, що позивачем невірно визначено розмір середньоденного грошового забезпечення у сумі 696,00 грн. та зазначила, що у письмових поясненнях, які вона подала до суду міститься розрахунок середнього заробітку, зробленого відповідачем. Також вказала, що Апеляційний суд Закарпатської області вважає, що не підлягають задоволенню через безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за не отримані виплати грошових коштів матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2018 роки в розмірі 53310,20 грн., за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, посилаючись на те, що ст. 236 КЗпП України передбачена виплата власником або уповноваженим ним органом, який допустив затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, на користь цього працівника середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Проведення інших виплат (компенсаційний та/або одноразових, що передбачені зокрема, локальними правовими актами) за час затримки виконання судового рішення про поновлення незаконно звільненого працівника ст.. 236 КЗпП України не передбачено. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є заохочувальною виплатою і надається за рішенням керівника у випадку наявності на вказані цілі коштів, і є правом керівника органу, а не обов`язком. А розмір такої виплати визначається, за наявності економії коштів у розмірі, що не перевищує середньомісячного заробітку, а не є рівним середньомісячному заробітку. Також просила суд відмовити у задоволенні вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 35000грн., вказуючи, що вимогу про стягнення моральної шкоди позивач мотивує тривалим невиконанням відповідачем судового рішення в частині поновлення на роботі та неможливістю у зв`язку з відсутністю роботи надавати матеріальну допомогу дитині, приниження її гідності перед колегами, тощо. Як на підставу для задоволення вказаної вимоги позивач посилається на ст. 327-1 КЗпП України, проте незаконне звільнення позивача з роботи не є предметом позову. Окрім того, рішення про поновлення не виконувалось через його незрозумілість, а відтак наявність різних тлумачень щодо його виконання та з цього приводу відповідач тричі звертався до суду з заявою про його роз`яснення. Саме по собі стягнення з роботодавця сум компенсації за затримку виконання рішення про поновлення на роботі є штрафною санкцією, а згідно рішення суду про поновлення на роботі вже стягнуто з відповідача моральну шкоду на користь [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши надані сторонами розрахунки, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 11 грудня 2017 року по справі №308/4431/17, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року та постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а саме: визнано неправомірними дії керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області Боклах Г.І. щодо звільнення [PERSON] з посади додаткового помічника судді; скасовано наказ керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області Боклах Г.І. №6.3.1-72 від 01.03.2017 року «Про звільнення [PERSON] », як незаконний та протиправний; поновлено [PERSON] на посаді додаткового помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області з 02 березня 2017 року; стягнуто з Апеляційного суду Закарпатської області на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року в розмірі 76 455,40 гривень; стягнуто з Апеляційного суду Закарпатської області на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду в сумі 35 000, 00 гривень; стягнуто з Апеляційного суду Закарпатської області на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 5 100,00 гривень; стягнуто з Апеляційного суду Закарпатської області в дохід держави судовий збір у розмірі 2 240,00 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Із змісту ст.ст.24, 31, ч.5 ст.235 КЗпП України вбачається, що негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника, не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків. А добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та чи зрозуміле воно роботодавцю. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні ст.236 КЗпП України, яка передбачає відповідальність, передбачену цією нормою, в зв`язку з невиконанням Апеляційним судом Закарпатської області рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року в частині поновлення заявника на роботі, що підтверджується тим, що в період 12 грудня 2017 року по 11 квітня 2019 року включно, боржник не вчинив відповідних дій для поновлення позивача на роботі, що є часом затримки виконання рішення, і лише 12 квітня 2019 року було видано наказ №6.3.1-13 від 12.04.2019 року, яким [PERSON] поновлено на попередній посаді в Апеляційному суді Закарпатської області. Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Положення ст.236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема, не пред`явив рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі, а також встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Пред`являючи позов та заяву про збільшення позовних вимог та наводячи розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню, позивач посилалася на те, що за час її вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою негайного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі мало місце підвищення розміру посадового окладу працівника патронатної служби у системі правосуддя та надбавки до посадового окладу за вислугу років у державних органах. Оскільки матеріали справи містять докази підтвердження збільшення розрахунку посадового окладу та даний факт не оспорюється відповідачем, суд погоджується з наданим розрахунком позивача, як щодо посадового окладу, так і щодо надбавки до посадового окладу за вислугу років, виходячи з наступного. Згідно п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) У випадках підвищення тарифних ставок i посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так i в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. (Абзац перший пункту 10 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №348 вид 16.05.95 року №1266 вид 26.09.2001 року). Відповідно до Додатку 6 до Умов оплати праці працівників патронатних служб в державних органах (в редакції постанови Кабінету Міністрів України «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році» від 25 січня 2018 року №24 та 6 лютого 2019 р. №102) з 1 січня 2018 року розмір посадового окладу працівника патронатної служби у системі правосуддя: а саме помічника судді апеляційного суду складає 9 600,00 грн., а з 1 січня 2019 року - 10 114,00 грн. Також, [PERSON] згідно запису в трудовій книжці перебуває на посаді з 01 жовтня 2012 року, а тому починаючи з 1 жовтня 2017 року у позивача вислуга років у державних органах - понад 5 років, що дає їй право на виплату надбавки до посадового окладу за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу, що дорівнює коефіцієнту коригування - 0,11538 (10% від 7 579,00 грн./20дн.=37,90 грн./492,64 грн.?1,5). Відповідно до ч.4 Умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 працівникам патронатної служби виплачується надбавка у відсотках до посадового окладу за вислугу років у державних органах у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків посадового окладу. Таким чином, коефіцієнт підвищення середньоденного грошового забезпечення з травня 2017 року згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року №358 складає 1,25% (7 579,00 грн./6 063,00 грн.), що відповідає сумі у розмірі 492,64 грн. (394,10 грн.?1,25) та відповідно середньоденне грошове забезпечення з урахуванням коефіцієнту коригування надбавки до посадового окладу складає 549,48 грн. (492,64+(492,64?0,11538)). Коефіцієнт коригування з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року відповідно склав 1,26666% (9 600,00 грн./7 579,00 грн.), що відповідає середньоденному грошовому забезпеченню в сумі 696,00 грн. (549,48?1,26665), а з 1 січня 2019 року по 11 квітня 2019 року відповідно склав 1,05354% (10 114,00 грн./9 600,00 грн.), що відповідає середньоденному грошовому забезпеченню в сумі 733,26 грн. (696,00?1,0535). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Оскільки час вимушеного прогулу позивача становить з 12 грудня 2017 року по 11 квітня 2019 року включно, то загальне число робочих днів за цей період складає 333 дні (у 2017 році - 13 днів (відповідно до листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 р. №11535/0/14-16/13), у 2018 році - 250 днів (лист Мінсоцполітики №224/0/103-17/214 від 19.10.2017 р.), у 2019 році - 70 днів (додаток до листа Мінсоцполітики від 08.08.2018 р. №78/0/206-18). Відповідно до вищезазначеного, розмір середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду за період з 12 грудня 2017 року по 11 квітня 2019 року складає суму у розмірі 232 471,45 грн. (з 12 грудня по 31 грудня 2017 року складає - 7 143,25 грн. (549,48 грн.?13 днів)); з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 174 000,00 грн. (696,00 грн.?250 днів) та з 01 січня 2019 року по 11 квітня 2019 року - 51 328,20 грн. (733,26 грн.?70 днів). З указаної суми підлягають відрахуванню кошти до державних цільових фондів. Доводи представника відповідача про невірний розрахунок позивачем середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі (в частині збільшення на коефіцієнт надбавки до посадового окладу за вислугу років) не можуть бути взятими до уваги, оскільки наведений позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.12.2017 року до 11.04.2019 року з урахуванням підвищення посадового окладу та надбавки до посадового окладу відповідає приписам ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, заснований на базових показників середньоденного заробітку позивача та середньомісячної кількості робочих змін, визначених у рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2017 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Львівської області та постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року. Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, суд зазначає, що згідно ч.4 Умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15, працівникам патронатної служби виплачується матеріальна допомога для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст.94 Кодексу і ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який знайшов своє відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. В судовому засіданні представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог у цій частині, підтвердила, що такі матеріальні допомоги надавалися усім працівникам апарату суду в 2017-2018 роках у розмірі середньомісячної заробітної плати. Таким чином, суд вважає, що матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення матеріально-побутових питань підлягає виплаті у розмірі середньомісячної заробітної плати кожна за 2017 та 2018 роки, загальним розміром 52 310,20 грн. (матеріальна допомога на оздоровлення і вирішення матеріально-побутових питань у 2017 році у розмірі 23 078,20 грн. (11 539,10 грн.+11 539,10 грн.), та матеріальна допомога на оздоровлення і вирішення матеріально-побутових питань у 2018 році - 29 232,00 грн. (14 616,00 грн. + 14 616,00 грн.). Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить із положень ч.1 ст.2371КЗпП України, яка регламентує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Постановою Пленуму Верховного Суду №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.2371КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної (немайнової ) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, з урахуванням ступені вини відповідача, крім того, враховує характер та тривалість страждань,вимушених змін у життєвих зв`язках і стосунках позивача, докладанні значних зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї і малолітньої дитини з інвалідністю, та приходить до висновку про задоволення позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та вважає , що з врахуванням встановлених обставин справи така компенсація буде розумна і справедлива . Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідно до рішення суду позивача поновлено на роботі, однак на момент звернення до суду таке було невиконане з вини відповідача, то суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення та на підставі ст.236 КЗпП України з Апеляційного суду Закарпатської області на користь [PERSON] необхідно стягнути: середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду період з 12 грудня 2017 року по 11 квітня 2019 року включно у розмірі 232 471,45 грн. (333 робочих днів) з відрахуванням обов`язкових платежів та податків, компенсацію за неотримані виплати грошових коштів матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення матеріально-побутових питань за 2017-2018 роки у розмірі 52 310,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 35 000,00 грн. У відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 3197,82 гривень.

Outcome: approved