Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус ЗМНО Нароха О.В. про витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначене наступне. 31.03.2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Півняком О.С., реєстровий № 1675. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2016 року по цивільній справі № 2/333/3565/15-ц, договір купівлі-продажу квартири за вищевказаною адресою, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним, сторони повернуті в первісний стан. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року вище вказане рішення суду було змінено, виключено з змісту рішення суду вказівку про повернення сторін в первісний стан. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Рішення набрало законної сили та ніким оскаржено не було. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, позивачу стало відомо, що на сьогоднішній день власником вищевказаної квартири є [PERSON] Підставою виникнення права власності на дану квартиру за [PERSON] є договір купівлі-продажу, посвідчений 21.06.2016 року приватним нотаріусом ЗМНО Нароха О.В., серія та номер 1173. Право власності за [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15121670 від 21.06.2016 року. Позивач зазначає, що оскільки [PERSON] достеменно знав, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та ним визнано недійсним, був присутнім у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області, яке відбулося 14.06.2016 року, відчужуючи вказане нерухоме майно на користь [PERSON], знав про незаконність своїх дій та відсутності у нього права на продаж цього майна, а тому вважає, що вказане майно вибуло з володіння позивача поза її волі, внаслідок чого є достатні підстави для витребування майна на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. На підстав вищевикладеного, просить суд витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2018 року за заявою позивача про забезпечення позову накладено арешт на [ADDRESS]. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2018 року, у зв'язку з набранням чинності 15.12.2017 року нової редакції ЦПК України, ухвалено цивільну справу № 333/6915/17 продовжити слухати за правилами Глави 6 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, свої інтереси довірив представляти адвокату [PERSON], яка надала суду заяву, в якій просить у задоволені позовних вимог відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. 04.06.2018 року відповідач по справі [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому зазначив, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, з тих підстав, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року по цивільній справі № 2/333/3565/15-ц його апеляційну скаргу було задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2016 року у цій справі змінено, виключено зі змісту рішення суду вказівка про повернення сторін в первісний стан. Отже, за рішенням суду сторони не поверталися у стан, який передував укладенню договору купівлі-продажу: продавець не був зобов'язаний повернути отримані від покупця гроші, а покупець не зобов'язаний був повертати квартиру продавцю. Разом з тим, [PERSON] за деякий час до ухвалення апеляційним судом Запорізької області 14.06.2017 року рішення, надав довіреність представнику довіреній особі, яка була наділена повноваженнями розпоряджатися належним йому майном та не була обізнана щодо наявності у нього будь-яких судових спорів. 21.06.2016 року представник уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 21.06.2016 року приватним нотаріусом ЗМНО Нароха О.В., серія та номер 1173. Право власності за [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15121670 від 21.06.2016 року. Відповідач зазначає, що під час укладення договору будь-яких заборон щодо відчуження квартири не було, що перевірялось нотаріусом, в іншому випадку договір купівлі-продажу не укладався та не був би посвідчений нотаріусом. На підстав вищевикладеного, [PERSON] просить суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином. До суду повернувся конверт з поштовою відмітною «за закінченням терміну зберігання», причини неявки останнього суду невідомі. Третя особа - приватний нотаріус ЗМНО Нароха О.В. у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду письмові пояснення по справі, в яких просить розглянути справу без її участі та зазначила, що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нею 21.06.2016 року за реєстровим № 1173, укладався з додержанням норм ЗУ «Про нотаріат», Цивільного та Сімейного кодексів України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та в цілому законодавства України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами по справі письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31.03.2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Півняком О.С., реєстровий № 1675. Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2016 року по цивільній справі № 2/333/3565/15-ц, договір купівлі-продажу квартири за вищевказаною адресою, укладений 31.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON], визнаний недійсним, сторони повернуті в первісний стан (а.с. 6-7). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2016 року суду змінено, виключено з змісту рішення суду вказівку про повернення сторін в первісний стан. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 8-9). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, відповідно до вищевказаних рішень суду, єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS], є позивач - [PERSON] З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, вбачається, що на сьогоднішній день власником вищевказаної квартири є [PERSON] Підставою виникнення права власності на дану квартиру за [PERSON] є договір купівлі-продажу, посвідчений 21.06.2016 року приватним нотаріусом ЗМНО Нароха О.В., серія та номер 1173. Право власності за [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15121670 від 21.06.2016 року (а.с. 10-11). Статтею 236 ЦК України визначено момент недійсності правочину: нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення; якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надаються певні способи та засоби захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. У пункті 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Таким чином, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Суд погоджується з викладеними поясненнями в позовній заяві позивача про те, що [PERSON] знав, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та ним визнано недійсним, був присутнім у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області, що відбулося 14.06.2016 року, відчужуючи вказане нерухоме майно на користь [PERSON], знав про незаконність, не маючи права на продаж цього майна, а тому вважає, що вказане майно вибуло з володіння позивача поза її волі, внаслідок чого є достатні підстави для витребування майна на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В такому випадку права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з користуванням правого механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Оскільки, добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до ст. ст. 330, 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього (постанова ВСУ від 21.11.2012 року по справі № 6-13цс12). Таким чином, з моменту визнання рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2016 року недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 31.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON], залишеного в цій частині в силі рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року, укладений в послідуючому правочин купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] вказаної квартиру є недійсним. За таких обставин, позов про витребування майна з чужого незаконного володіння на користь позивача підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у порційному порядку в сумі 320 грн. з кожного.

Outcome: approved