Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки і піклування в особі Служби з прав дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини. Позов мотивовано тим, що з 22.01.2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.01.2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти в розмірі ј частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що з часу розірвання шлюбу дитина постійно проживає з нею за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно виховує, фінансово забезпечує дитину, створює необхідні умови для повноцінного фізичного, психологічного та психічного розвитку дитини, з батьком дитини склалися погані відносини після розлучення сторін, батько дитини участі у вихованні, утриманні, духовному та моральному розвитку дитини не приймає та перешкоджає позивачу відпочивати з дитиною за кордоном, без пояснення причин, не надає дозволу на вивезення сина за кордон на відпочинок та оздоровлення. Дитина часто хворіє на респіраторні захворювання, має ювенільний ідіопатичний сколіоз попереково-грудного відділу, про що свідчить консультативний висновок дитячого хірурга від 20.05.2021 p., а тому потребує оздоровлення, плавання, санітарно-курортного лікування (бажано море). Позивач має можливість возити дитину за кордон на море для оздоровлення та до інших країн для культурного розвитку дитини, але [PERSON] проти цього. На неодноразові прохання позивача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон шляхом оформлення нотаріально посвідченої згоди, відповідач спочатку нібито погодився її надати, однак, потім почав чинити перешкоди: не з`явився до нотаріуса на визначену дату та час, хоча був про них повідомлений засобами телефонного зв`язку, про що свідчить довідка від 03.06.2021 p., видана приватним нотаріусом Храпенко Н.В., а потім почав вдаватись до маніпуляцій, вимагаючи щоб позивач приїхала до того нотаріуса куди він скаже, хоча ніякої участі ні в оплаті путівки, ні в оплаті послуг нотаріуса він брати не збирається. В подальшому, [PERSON] в черговий раз пообіцяв, що до кінця робочого дня він заїде до нотаріуса та підпише згоду, однак цього не зробив. Причини своєї неявки, а по суті обману і чергової маніпуляції, не пояснив навіть в телефонному режимі. Таким чином, батьком дитини усіляко створюються перешкоди у видачі згоди на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] . Позивач вважає вказані дії відповідача незаконними та такими, що суперечать інтересам дитини, тому змушена звернутися до суду для вирішення питання про отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, з обов`язковим поверненням в Україну. Крім того, просить стягнути із відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків. 08.07.2021 року позивачем усунуто недоліки відповідно до ухвали суду. Ухвалою суду від 13.07.2021 року по справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі за обставин, викладених в позовній заяві, просила суд її задоволити. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву, клопотань та заяв до суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила при вирішенні справи врахувати інтереси дитини. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 07.07.2008 року батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки № 258 від 19.05.2021року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає разом із позивачем - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Із консультативного висновку дитячого хірурга від 20.05.2021 року вбачається, що [PERSON] хворіє на ювенільний ідіопатичний сколіоз попереково-грудного відділу та йому рекомендовано ЛФК, масаж, плавання, санітарно-курортне лікування на період 06.2021 - 09.2021 , коректор постави, ортопедичний матрац. Також, позивач 03.06.2021 року за №45/01-16 зверталась до приватного нотаріуса Храпенко Н.В. з питанням виготовлення заяви від імені відповідача [PERSON] , про його згоду на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON] , однак в зазначений час та протягом робочого дня до нотаріуса відповідач не з`явився. 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй було проголошено Декларацію прав дитини для забезпечення дітям щасливого дитинства. Указана Декларація стала першим міжнародно-правовим документом, яким проголошено принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини і яка враховує те, що дитина внаслідок її фізичної й розумової незрілості потребує спеціальної охорони та піклування, зокрема належного правового захисту до й після народження. Із метою поліпшення умов життя дітей та продовження міжнародного співробітництва в цій сфері охоплені Декларацією основоположні засади захисту прав неповнолітніх були вдосконалені та закріплені в Конвенції про права дитини, яку було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року та ратифіковано Україною 27.02.1991 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Окрім Конвенції про права дитини 1989 року, принцип забезпечення «найкращих інтересів дитини» також закріплений у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року; Конвенції про захист дітей та співробітництво в галузі міжнародного усиновлення 1993 року; Конвенції про юрисдикцію, застосовне право, визнання, виконання та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року й низці інших. Комітетом ООН із прав дитини принцип «найкращих інтересів дитини» був докладно потлумачений у Зауваженні загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (п. 4), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (п. 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (п. 49). Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 р. (набула чинності в Україні 01.04.2007 р.) була ратифікована Законом України від 03.08.2006 р. № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб, або через органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (п. 2 ст. 1). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Законом України від 26.01.2016 № 936-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту дітей та підтримки сімей з дітьми» було внесені зміни до Закону України «Про охорону дитинства», зокрема введені поняття та визначення: «забезпечення найкращих інтересів дитини» з урахуванням загальноприйнятих міжнародних норм. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. У справі про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) відступила від попередньої практики Верховного Суду України щодо пріоритетності в цій категорії справ дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, натомість зауваживши, що положення про рівність прав й обов`язків батьків у вихованні дитини не може бути потлумачено на шкоду інтересам дитини. Крім того, у постанові вчергове з акцентовано увагу на важливості принципу забезпечення найкращих інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року та усталеної практики ЄСПЛ. Ухвалюючи рішення в указаній категорії справ суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов`язків. Однак, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина. Враховуючи зазначене вище, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення оздоровлення та освітнього розвитку, суд вважає необхідним надати позивачу [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд сина - [PERSON] , [INFO] , на неодноразові виїзди за межі України до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку з обов`язковим поверненням а Україну, без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені нею судові витрати посплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved