Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. В обгрунтування позову вказала, що з 24.10.1992 по 04.03.2020 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу мають двох повнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 04.03.2020 шлюб між ними розірвано. [INFO] [PERSON] помер. У період спільного подружнього життя, ними був побудований будинок по [ADDRESS] . На даний час у будинку проживає вона, син та дочка зі своєю сім`єю, чоловіком та двома дітьми, що підтверджується довідкою Клітищенської сільської ради №126 від 27.08.2020. За життя покійного бувшого чоловіка вони уклали договір про добровільний поділ майна подружжя, договір уклали в присутності сільського голови, і який зареєстрований в реєстрі за №1. В цьому договорі ними було поділено тільки кобили, два візи, грабачка, косіла кінна, плуг кінний, борони кінні, електролобзик, електродриль, електрофуганок, зварювальний апарат, болгарка. Спільний будинок вони не ділили, оскільки після розлучення, залишилися проживати в ньому. Після смерті покійного чоловіка вона звернулася до нотаріальної контори з приводу переоформлення 1/2 частини спільного будинку на себе, на що нотаріусом їй роз`яснено, що згідно чинного законодавства право на спадкове майно після смерті покійного мають лише її діти, оскільки на момент смерті чоловіка вони вже не перебували у зареєстрованому шлюбі. Саме від нотаріуса вона дізналася, що її права порушуються, крім того, нотаріусом їй роз`яснено, що вона має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, щоб захистити свої права та інтереси, які були порушені. За таких обставин, вважає, що їй належить половина спірного житлового будинку, що перебував у спільній сумісній власності подружжя та позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визначення їй частки у спірному майні в розмірі 1/2 частини та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Також вказала, що нотаріус вправі видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, однак не передбачена можливість видачі вказаного свідоцтва у випадку смерті одного із подружжя дружини або чоловіка, шлюб між якими було розірвано до моменту смерті одного із них. За вказаних підстав вона позбавлена можливості оформити в позасудовому порядку своє право на майно набуте нею за час перебування у шлюбі з покійним [PERSON] , а саме на частку в спільному майні подружжя. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлений позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. До суду надійшла заява з Клітищенської сільської ради, в якій висловлене клопотання про слухання справи у відсутності їх представника, щодо рішення покладаються на розсуд суду. За таких обставин, суд дійшов до висновку про можливість винесення рішення по суті позову при підготовчому розгляді справи згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє із наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що з 24.10.1992 по 04.03.2020 позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 04.03.2020 шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано (а.с. 8). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 7). У період спільного подружнього життя, ними був побудований будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки Клітищенської сільської ради №84 від 02.05.2019 року відповідно до погосподарської книги №2 за 2016-2023 рр особовий рахунок № [NUMBER] житловий будинок [ADDRESS] разом з усіма надвірними будівлями та спорудами належить [PERSON] (а.с.12). За життя позивач та покійний бувший чоловік уклали договір про добровільний поділ майна подружжя, договір уклали в присутності сільського голови, і який зареєстрований в реєстрі за №1 (а.с. 10). В цьому договорі ними було поділено тільки кобили, два візи, грабачка, косіла кінна, плуг кінний, борони кінні, електролобзик, електродриль, електрофуганок, зварювальний апарат, болгарка. Спільний будинок бувше подружжя не ділило, оскільки після розлучення, залишилися проживати в ньому. На даний час у спірному будинку проживають позивач, її син та дочка зі своєю сім`єю, чоловіком та двома дітьми (а.с.11). Вказані факти сторонами не оспорюються ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. В зв`язку з цим, судом у відповідності із ст. 82 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Позивач скористатись своїм правом на належну їй частину житлового будинку в позасудовому порядку не має можливості, так як видача нотаріусом свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, шлюб між якими розірвано до моменту смерті одного із них, не передбачена. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801 цс 16). Згідно до п.15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності вже не діє. Початок позовної давності для вимоги про поділ майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Сторонами не оспорюється та обставина, що спірний житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] побудований (придбаний) позивачем з її бувшим чоловіком [PERSON] у шлюбі, та те, що він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно - будівельному, гаражно -будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. У відповідності із ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За встановлених обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позивачем обставин належності їй на праві спільної сумісної власності спірного житлового будинку у період шлюбу з [PERSON] та приймаючи до уваги неможливість позивачем в позасудовому порядку скористатись своїми правами на належну їй частку спірного житлового будинку, а тому вважає за можливе визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведеного,

Outcome: approved