Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення до будинку [ADDRESS] (надалі - Будинок) та передачі ключів від нього. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ј частки Будинку належала її чоловіку - [PERSON] , а ѕ частки належать відповідачу. [INFO] її чоловік помер, після смерті якого вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому є такою, що прийняла спадщину, тобто успадкувала ј частку Будинку . Разом з тим, відповідач у серпні 2020 року виселив її з Будинку, посилаючись на те, що Будинок належить йому на праві приватної власності. З того часу вона позбавлена можливості користуватися та проживати у спірному Будинку. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 405 Цивільного кодексу України та ст.ст. 9, 156 Житлового кодексу України. Представником позивача подано суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин між сторонами, суд наводить наступні обставини справи. Наявні у справі доказові матеріали (довідка від 03.07.2019 №865, свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.03.1993 року) свідчать про те, що ѕ частки Будинку належали на праві власності [PERSON] , а ј частка Будинку - [PERSON] . 4 травня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №189. Після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 9). Згідно з даними акту від 05.09.2020 №86 позивач з 1998 року проживає в Будинку (а.с. 7). [PERSON] [INFO] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 6 квітня 2020 року, а.с. 10). В свою чергу, відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року (а.с. 29) на праві приватної спільної часткової власності належить ѕ частки Будинку (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2019 №183183740, а.с. 30). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Нормами статті 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між користувачем Будинку (позивачем, яка є членом сім`ї співвласника Будинку), і власником ѕ Будинку з приводу користування вказаним житлом після смерті власника ј частки Будинку ( [PERSON] - чоловіка позивача). Відповідно до положень частини першої статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 Житлового кодексу УРСР. Згідно з частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 9 Житлового кодексу УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що після реєстрації шлюбу з [PERSON] , позивач вселилася у спірний Будинок та набула право користування ним як член сім`ї співвласника (чоловіка). Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] з 1998 року проживала у спірному Будинку, ј частки якого з 1993 року належала її чоловіку - [PERSON] . [PERSON] помер, однак в суду відсутні відомості щодо оформлення спадщини після смерті останнього. При цьому, настання смерті [PERSON] не є підставою для припинення для позивача набутого права користування Будинком. В свою чергу, дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справ у подібних правовідносин необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження № 14-64цс20, яка стосувалася застосування положень статті 156 ЖК УРСР та відповідних норм ЦК України. Враховуючи те, що позивач вселилася у спірний Будинок у встановленому законом порядку, як член сім`ї співвласника цього майна, тривалий час проживала у ньому (з 1998 року), перебуваючи у шлюбних відносинах з [PERSON] , і таким чином у встановленому законом порядку набула права користування спірним житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що інтереси позивача, як члена сім`ї співвласника Будинку в ситуації, що склалася перевищують інтереси відповідача, який є співвласником ѕ часток Будинку. У спірній по справі ситуації слід також констатувати, що проживання у спірному Будинку позивача не означає втрату власником права володіння своєю власністю. Крім того, з огляду на висновки Верховного Суду України, які містяться п. 15 постанови від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» факт того, що [PERSON] не була зареєстрована у спірному Будинку сам по собі не може бути підставою для визнання чи відмови у визнанні права користування нею житловим приміщенням. За таких обставин, позов слід задвоолити, шляхом вселення позивача у Будинок та усуненням перешкод у користуванні ним. Судові витрати по справі у сумі 840,80 грн. (а.с. 4) підлягають стягненню з відповідача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved