Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить надати їй дозвіл для оформлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон та дозвіл для тимчасового виїзду за межі України із неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] на відпочинок у Туреччину без згоди та супроводу батька [PERSON], - на період із 01.07.2017р. по [INFO] року. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що до 2015 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають двох дочок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати із [PERSON], перебувають на її утриманні та вихованні; [PERSON] відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітніх дочок за кордон для відпочинку, у зв'язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила даний позов задовольнити, опираючись на обставини, викладені у позові; суду надала копію договору на туристичне обслуговування із програмою і вказала про необхідний період на липень місяць, оскільки строк перебування може бути частково зміщеним через умови перельоту; що у неї по роду роботи є на той час запланована щорічна відпустка. Стосовно позиції відповідача про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною другим з батьків, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною суду ствердила, що це є окремим спором і, останні два роки є явним прикладом поведінки відповідача у який спосіб він займається вихованням та спілкуванням із дітьми, що це лише їх травмує. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала заперечення [PERSON] на позовну заяву [PERSON], - просила по суті спору в інтересах довірителя відмовити у задоволенні позову за безпідставністю і недоведеністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав: Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серій [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У 2016 році в час літніх канікул позивач разом із дітьми перебувала на короткотривалому відпочинку за межами України і на той час діяла заява [PERSON] від 18.02.2014р., строк дії якої на сьогодні закінчився; на звернення [PERSON] у лютому 2017 року та старшої дочки [PERSON] у березні цього року відповідач відмовився надати такий дозвіл у нотаріуса мотивуючи напротивагу цьому, щоб позивач підписала якісь документи про час і місце зустрічей із дітьми. Зазначене вище та в судовому засіданні з пояснень позивача встановлене вказує на те, що відповідач добровільно не надає дозволу для оформлення проїзних документів дітям для виїзду за кордон та дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, що суперечить їх інтересам. Очевидна поведінка сторони відповідача із зволіканням про такий дозвіл, подання суду безпідставних різних клопотань та усна заява представника під час розгляду цивільної справи, що судове рішення переглядатиметься апеляційною інстанцією лише у серпні місяці 2017 року, свідчать не інакше як про небажання надати спірний у спорі дозвіл і про недобросовісну процесуальну поведінку сторони відповідача. Відповідно до ст. 2, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; проїзний документ дитини і оформлення його проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Аналогічне положення регламентоване у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. принцип 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ураховуючи вищенаведене та позицію сторони позивача, чого жодним чином не спростовано стороною відповідача, судом установлено, що виїзд [PERSON] та [PERSON] за кордон з метою відпочинку чи оздоровлення відповідає інтересам дітей; твердження відповідача у письмовому запереченні не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та стороною відповідача не представлено суду про це ніякого доказу, жодним чином цього не аргументовано та не вмотивовано негативні наслідки, які б могли настати для її довірителя; що виїзд дітей за кордон не відповідає їх інтересам. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Напротивагу наведеному позивачем суду доведено, що виїзд дітей заплановано в конкретну державу та вказано адресу місця їх проживання, період їх перебування; діти виїжджають із матір'ю з метою оздоровлення та з метою розширення їх кругозору, чи з інших позитивних міркувань і на це є достатні кошти у позивача. Тому суд прийшов до висновку про задоволення позову, а відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем документально підтверджені судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved