Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою та просила встановити факт смерті [INFO] її чоловіка [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що він помер на тимчасово окупованій території України, а саме в м.Донецьку. Оскільки місто Донецьк являється тимчасово окупованою територією, вона не може здійснити державну реєстрацію смерті та отримати свідоцтво про смерть зразка, встановленого законодавством України, тому і змушена звернутися до суду. Заявник подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, заяву про встановлення факту смерті підтримала. Представник Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Відповідно до вимог ч.2 ст.257-2 ЦПК України, справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження заяви до суду. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м.Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з вимогами ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Факт, який просить встановити заявник, потрібен йому для отримання свідоцтва про смерть, зразка встановленого законодавством України. Письмовими матеріалами встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] виданим 11.01.1974 року м.Ростов н/Д Залізничний рай ЗАГС, актовий запис №462. [INFO] [PERSON] - помер в м.Донецьку. У зв'язку з його смертю того ж дня заявнику було видано довідку (відповідно до форми №106/у № 119), причина смерті - набряк головного мозку. 29.11.2017 року Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області відмовив [PERSON] в державній реєстрації смерті особи у зв'язку з тим, що надане свідоцтво про смерть не відповідає умовам діючого законодавства та не створює правових наслідків. Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» було роз'яснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК України, в редакції яка діяла на той час) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п.4 ст.273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України). Отже, враховуючи вказані норми, оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що вимога є обґрунтованою і доказаною, тому є всі підстави для встановлення факту смерті [INFO] [PERSON], який народився [INFO] в м.Маріуполь, Донецької області. Відповідно до вимог ч.2 ст.259 ЦПК України дане рішення є підставою для державної реєстрації смерті [PERSON]. Згідно з вимогами ч.4 ст.257-1 ЦПК України дане рішення підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved