Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за укладеним між ними договором позики від 27.01.2014 року, що був уточнений в сумі 90 537,72 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 5 598,40 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 055,00 гривень, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань за цим договором щодо повернення суми позики у встановлений цим договором термін. Представник позивачки [PERSON] у судове засідання з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу без фіксування технічними засобами. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 січня 2014 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів Відповідно до зазначеного Договору позивачка позичила відповідачу грошові кошти в сумі 38 070,00 гривень, які він зобов'язався повернути не пізніше 15 червня 2014 року за адресою проживання позивачки ([ADDRESS]) в сумі 38 070,00 гривень. У випадку неповернення боргу у визначений строк, тобто 15 червня 2014 року, сторонами за договором позики визначений обов'язок відповідача сплатити пеню в розмірі 5% від суми боргу за кожний місяць прострочення повернення боргу. За нормами ст.ст.11, 509 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 ст.1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Натомість, в порушення положень договору відповідач повинний був повернути позику - 38 070,00 гривень не пізніше 15 червня 2014 року. Однак, всупереч наведених умов договору та вимог ЦК України, до теперішнього часу суму зазначено боргу відповідачем не повернуто. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Враховуючи, що укладеним договором від 27 січня 2014 року не визначено, що він є безпроцентним, згідно положень ч.1 ст.1048 ЦК України та ст.536 ЦК України відповідач повинний сплатити на користь позивачки проценти за користування позикою в сумі 1 143,13 гривень. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з наведених норм ЦК України, оскільки відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позики в строк, визначений договором, тобто 15 червня 2014 року, він зобов'язаний повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За період прострочення з 16.06.2014 року по 05.09.2016 року сума інфляційних відповідно до порядку розрахунку, наведеного в листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» становить 25 940,89 гривень. Сума 3% річних за період з 16.06.2014 року по 05.09.2016 року становить 2 541,70 гривень. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до норми ст.548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Норма ст.550 ЦК України встановлює, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як зазначалось вище, Відповідач не виконав своє зобов'язання щодо повернення позики у визначений договором строк, тобто 15.06.2014 року, в зв'язку із чим він зобов'язаний сплатити пеню, визначену Договором а саме 5 відсотків від суми позики щомісяця. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, відповідач зобов'язаний сплати на користь позивачки пеню за період з 14.11.2015 року по 14.11.2016 року в сумі 22 842,00 гривень. Частина 1 ст.88 ЦПК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені Статтею.79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, крім іншого, витрати на правову допомогу. Стаття 84 ЦПК України встановлює, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У п.п.47, 48 Постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Стаття 1 Закону України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016 року встановлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 1 378,00 гривень, з 1 травня 2016 року - 1 450,00 гривень. 31 березня 2016 року. між Позивачкою та фахівцем у галузі права [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги. Актом приймання передачі наданих послуг №1 від 27.06.2016 року до Договору про надання правової допомоги від 31.03.2016 року, що підписаний позивачкою та фахівцем [PERSON], підтверджується факт надання правової допомоги по цивільній справі №522/6276/16-ц, загальною вартістю 5 598,40 гривень та оплата зазначеної вартості наданих правових послуг позивачкою. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Проте відповідач до теперішнього часу не виконав свої зобов'язання перед позивачкою за згаданим договором позики від 27.01.2014 року щодо повернення суми позики, а саме грошових коштів у 38 070,00 гривень. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач довів в суді свої позовні вимоги. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в сумі 1 055,00 грн., пов'язані зі сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: partial