Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що в провадженні Іллінецького районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В жовтні 2015 року позивач дізналась про наявність договорів позики грошей: від 10 серпня 2012 року, згідно якого [PERSON] позичила [PERSON] 17 000 доларів США та від 10 грудня 2013 року, згідно якого [PERSON] позичила [PERSON] 65 000 доларів США, які вона вважає недійсними. Вказані договори позики грошей [PERSON] видумав для того, щоб факт позики вплинув на судовий процес поділу спільного сумісного майна між ним та позивачем, щоб не дати можливості справедливого поділу. На договорах позики грошей відсутній її підпис, тобто згода одного із подружжя, як це вимагається згідно ч. 3 ст.65 СК України, оскільки зміст договорів стосується великих грошових сум, тобто цінного майна. Оскільки станом на 2012 - 2013 роки позивач знаходилася в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження. Тому позивач просить суд в изнати недійсними договір позики грошей від 10 серпня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму позики 17 000 доларів США та договір позики грошей від 10 грудня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму позики 65 000 доларів США. До початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просить визнати щодо себе недійсними договір позики грошей від 10 серпня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму позики 17 000 доларів США та договір позики грошей від 10 грудня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму позики 65 000 доларів США. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали зміненні позовні вимоги і просили їх задовольнити. При цьому позивач та її представник посилалися на те, що укладені договори не відповідають вимогам закону. Відповідач [PERSON] та його представник, а також представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення. При цьому представники відповідачів посилались на те, що позивач не має права оскаржувати договір, оскільки не є його стороною. Крім того, представниками відповідачів зазначено, що сторонами договорів під час його укладання було дотримано вимоги чинного законодавства, позивач була обізнана про договори, оскільки отримані [PERSON] від договору кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а саме: на ремонт будинку та придбання автомобіля. Заслухавши позивача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON] та його представника, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. З 27.11.2001 позивач перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19.11.2015. 10.08.2012 між відповідачами укладено письмовий договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав у відповідачки [PERSON] грошові кошти в сумі 17000 доларів США, які [PERSON] зобов'язався повернути не пізніше 10.08.2014. Факт укладення вказаного договору затверджується підписами. 10.12.2013 між відповідачами укладено письмовий договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав у відповідачки [PERSON] грошові кошти в сумі 519 545 грн., які [PERSON] зобов'язався повернути не пізніше 01.12.2015. Факт укладення вказаного договору затверджується підписами. Рішенням Липовецького районного суду від 24.11.2016 задоволено позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 10.08.2012 в сумі 375 тис. 585 грн. 95 коп. та заборгованість за договором позики від 10.12.2013 в сумі 1 113 443 грн. 22 коп. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17.01.2017, апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Липовецького районного суду від 24.11.2016 залишено без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Даний факт підтверджується рішенням Липовецького районного суд від 24.11.2016, згідно якого визнано не лише факт укладення вказаних договорів, а ще стягнуто з [PERSON] заборгованість за даними договорами. Що стосується згоди подружжя на укладення договору позики, то ч. 1 ст. 65 СК України та положення ст. 369 ЦК України не вимагають одержання згоди подружжя на вчинення правочину. За приписами ч. 3 ст. 65 СК України згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Норми ч. 3 ст. 65 СК України встановлюють, що згода другого з подружжя подається, якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та або державної реєстрації. Договір позики не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя не вимагається. Відповідно до правового висновку ВСУ у справі № 6-1587цс16 відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Крім того, відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-1414цс17 згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24.11.2016 в рахунок задоволення вимог позичальника стягнено заборгованість за спірними договорами позики. Тобто зазначеним рішенням, що переглядалось в апеляційній інстанції та залишено в силі, та яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваних в даній справі договорів позики. Таким чином, вимоги позивач не підлягають задоволенню, оскільки при наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суди не вправі його змінювати, зокрема шляхом визнання даних договорів позики недійсними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed