Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 імені Гренджі [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] освіти Ужгородської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що [PERSON] згідно наказу №43-к від 31.08.2015 року директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON] була призначена на посаду вчителя англійської мови з 01.09.2015 року до 27.05.2016 року. З дня призначення позивачки на дану посаду від адміністрації школи жодних зауважень стосовно виконання посадових обовязків [PERSON] не було. Однак, починаючи з 05.11.2015 року до позивачки почалося відверте упереджене ставлення з боку адміністрації школи та батьків учнів, що навчаються в даній школі. Так, почали надходити звернення від вчителів та батьків про неправомірні дії вчителя англійської мови [PERSON], які нічим не підтверджуються та суперечать один одному. 18.12.2015 року директором УЗОШ ст. №6 було складено подання Начальнику управління освіти Ужгородськолї міської ради [PERSON] в якому зазначалось, що 07.12.2015 року [PERSON], перебуваючи в приміщенні вчительської, в якому знаходилися інші вчителі, копіювала тести з книги. Вчитель [PERSON] звернулася до неї порадою про те, що текст краще набирати на ібому папері. [PERSON] агресивно відреагувала на пораду, взяла папери з книгою та вдарила ними колегу. В своєму поданні директор просить звільнити позивачку із займаної посади з 25.12.2015 року згідно п.3 ст.41 КЗпП вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи за нанесення побоїв колезі. 25.12.2015 року згідно наказу №95-к від 31.08.2015 року директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON], зробленого відповідно до наказу [PERSON] освіти Ужгородської міської ради від 21.12.2015 року зроблено на підставі подання директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 [PERSON] було звільнено з посади вчителя англійської мови Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. В.С. Гренджі [PERSON] відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Звільнення [PERSON] є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, так як позивачка має дитину до трьох років ([PERSON], [INFO]), що суперечить вимогам ч.3 ст.184 КЗпП України, відповідно до якої звільнення жінок, які мають дитину до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Окрім того, позивачка вказує на те, що наказ про звільнення вона отримала 04.02.2016 року, а тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності строку на звернення до суду, що складає один місяць. [PERSON] не мала можливості звернутися вчасно до суду з даним позовом, так як після отримання наказу про звільнення звернулася до Ужгородського місцевого центру зайнятості з наданням безоплатної вторинної правової допомоги, однак отримала відмову в наданні такої, так як згідно довідки про доходи, середньомісячний сукупний дохід позивачки перевищував розмір прожиткового мінімуму. Але на час звільнення позивачка вже була звільнена і мала право на безоплатну правову допомогу вторинну допомогу. Цей факт, підтверджується тим, що після повторного звернення було видано доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №72. Оскільки [PERSON] неодружена та має малолітнього сина, який потребує постійного догляду, вона була змушена пропустити строк звернення до суду за захистом свого права на працю, що передбачене ст.43 Конституції України. У звязку з цим, просить суд поновити строк звернення до суду з даним позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та винести рішення, яким визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади вчителя англійської мови Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. В.С. Гренджі [PERSON], поновити на звільненій посаді та відшкодувати [PERSON] суму середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з дня її звільнення 25.12.2015 року і до дня поновлення на раніше займаній посаді в розмірі 3175грн. за кожен місяць вимушеного прогулу. [PERSON] та представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та посилаючись на вищенаведені обставини справи просили суд поновити строк звернення до суду з даним позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та винести рішення, яким визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади вчителя англійської мови Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. В.С. Гренджі [PERSON], поновити на звільненій посаді та відшкодувати [PERSON] суму середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з дня її звільнення 25.12.2015 року і до дня поновлення на раніше займаній посаді в розмірі 3175грн. за кожен місяць вимушеного прогулу. Представник відповідача директор Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні даного позову, так як [PERSON] без поважних причин було порушено строку позовної давності. Так, 25.12.2015 року згідно наказу №95-к від 31.08.2015 року директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON], зробленого відповідно до наказу [PERSON] освіти Ужгородської міської ради від 21.12.2015 року зроблено на підставі подання директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 [PERSON] було звільнено з посади вчителя англійської мови Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. В.С. Гренджі [PERSON] відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. 29.12.2015 року пріоритетним листом [PERSON] було направлено даний наказ про звільнення а також трудову книжку. Однак, такі були повернуті за терміном зберігання. В той же час, твердження позивачки про початок перебігу строку позовної давності з 04.02.2016 року з моменту отримання наказу не відповідає дійсності, так [PERSON] дізналася про наказ про звільнення в кінці двадцятих чисел грудня 2015 року, однак відмовилася від отримання такого наказу. А тому, просив суд відмовити в задоволенні даного позову. Представник відповідача [PERSON] освіти Ужгородської міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, про що надав суду письмові заперечення. Просив суд відмовити в задоволенні даного позову, так [PERSON] без поважних причин було пропущено строк позовної давності. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що 07.12.2015 року [PERSON], перебуваючи в приміщенні вчительської, в якому знаходилися також інші вчителі, копіювала тести з книги. [PERSON] звернулася до неї порадою про те, що текст краще набирати на білому папері, однак, позивачка агресивно відреагувала на дану пораду, взяла папери з книгою та вдарила ними [PERSON] по обличчю. По даному факту було звернення до поліції та звільнено [PERSON] з посади вчителя за вчинення аморального проступку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснила, що вона є вчителем Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] 07.12.2015 року, [PERSON], перебуваючи в приміщенні вчительської, агресивно відреагувала на пораду [PERSON], внаслідок чого, взяла папери з книгою та вдарила ними [PERSON] по обличчю. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснила, що є вчителем Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] підтвердила факт агресивної поведінки [PERSON] в адресу [PERSON] Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є батьком одного з учнів [PERSON] Остання постійно безпідставно принижувала та ображала його дитини, внаслідок чого дитина не хотіла йти в школу, переживала душевні хвилювання, не спала вночі. Зі слів інших батьків йому відомо, що [PERSON] ставилася таким чином й до інших дітей. Ситуація не покращувалася навіть через бесіди з [PERSON] керівництва. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є матірю одного з учнів позивачки, який навчається в 6А класі. ЇЇ дитина постійно скаржилася на вчителя [PERSON], так як вона ображає дітей, внаслідок чого останні не знають як себе з нею поводити, бояться. Знаючи, що будуть батьківські збори, [PERSON] пішла для того, щоб поговорити з [PERSON] через стан її дитини. Однак, позивачка поводила себе агресивно по відношенню до батьків та висловилася фразою «їй ніхто не указ». Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що її син навчається в 5 класі. Вчителем англійської мови є [PERSON], яка постійно, зі слів дитини, ображала його та інших хлопців, безпідставно поставила дитині «2». [PERSON] звернулася з приводу такого конфлікту до директора школи, так як її син відмовлявся йти до школи. На батьківських зборах [PERSON] вела себе дуже агресивно, в присутності директора та завуча ображала дітей різними словами, батькам слова не давала, ігнорувала думку директора повністю. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивача, представників відповідачів, покази свідків, суд приходить до переконання, що в задоволенні даного позову слід відмовити з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] згідно наказу №43-к від 31.08.2015 року директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON] була призначена на посаду вчителя англійської мови з 01.09.2015 року до 27.05.2016 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією такого наказу. У відповідності до ч.1 ст.54 ЗУ «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки. У відповідності до ст.56 ЗУ «Про освіту» педагогічні та науково педагогічні працівники зобов'язані: постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі: правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей; виховувати у дітей та молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком, народних традицій та звичаїв, національних, історичних, культурних цінностей України, її державного і соціального устрою, дбайливе ставлення до історико-культурного та природного середовища країни; готувати учнів та студентів до свідомого життя в дусі взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами; додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента; захищати дітей, молодь від будь-яких форм фізичного або психічного насильства, запобігати вживанню ними алкоголю, наркотиків, іншим шкідливим звичкам. Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобовязані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Судом встановлено, що 07.12.2015 року [PERSON], перебуваючи в приміщенні вчительської, в якому знаходилися інші вчителі, копіювала тести з книги. Вчитель [PERSON] звернулася до неї порадою про те, що текст краще набирати на білому папері. [PERSON] агресивно відреагувала на пораду, взяла папери з книгою та вдарила ними колегу по обличчю. По даному факту 18.12.2015 року директором УЗОШ ст. №6 [PERSON] було складено подання Начальнику управління освіти Ужгородськолї міської ради [PERSON] в якому були викладені обставини вказаної вище події, яка сталася 07.12.2015 року. В своєму поданні директор просить звільнити позивачку із займаної посади з 25.12.2015 року згідно п.3 ст.41 КЗпП вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи за нанесення побоїв колезі. Окрім того, з даного подання вбачається, що батьки учнів 5-х класів часто зверталися до директора школи із скаргами про грубу, агресивну поведінку учителя [PERSON] на уроках по відношенню до учнів. У звязку із зверненням батьків 11.11.2015 року було видано наказ «Про проведення службового розслідування щодо дотримання педагогічної етики учителем англійської мови [PERSON]І.» У ході розслідування були відвідані уроки позивачки та проведено анонімне анкетування учнів 5-х класів (102 учні) За результатами анкетування було виявлено, що 35 учнів написали про те, що їх ображали на уроках англійської мови. Як приклад, семеро учнів написали, що вчителька англійської мови кинула щоденником в учня. [PERSON] обставина підтверджується скаргою [PERSON], заявами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та доповідною запискою практичного психолога [PERSON] 26.11.2015 року з ініціативи директора школи було проведено збори батьків учнів 5-х класів, де ставилося завдання нормалізації навчально виховного процесу на уроках [PERSON], що підтверджується копією Протоколу батьківських зборів від 26.11.2015 року. З наявного в матеріалах справи копії Акту, затвердженого директором УЗОШ І ІІ ст.№6 [PERSON] вбачається, що [PERSON] не розуміє та не бажає розуміти розяснення адміністрації школи щодо толерантного ставлення до учнів і не враховує їх психологічні та вікові особливості. Судом встановлено, що 25.12.2015 року згідно наказу №95-к від 31.08.2015 року директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON], зробленого відповідно до наказу [PERSON] освіти Ужгородської міської ради від 21.12.2015 року зроблено на підставі подання директора Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 [PERSON] було звільнено з посади вчителя англійської мови Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. В.С. Гренджі [PERSON] відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. У відповідності до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Так, встановлено, що на утриманні [PERSON] перебуває малолітня дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про народження [PERSON] І ФМ №286718 від 27.03.2014 року. Судом встановлено, що [PERSON] наказ про звільнення з посади вчителя англійської мови Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. В.С. Гренджі донського отримала 04.02.2016 року, що підтверджується особистим підписом позивачки на даному наказі. Одна, з пояснень, наданих в судовому засіданні представником відповідача директор Ужгородської загальноосвітньої школи І ІІІ ступенів №6 ім. Гренджі [PERSON] [PERSON] вбачається, що [PERSON] дізналася про наказ про звільнення в кінці двадцятих чисел грудня 2015 року, коли прийшла в школу, однак, відмовилася від отримання такого наказу. Даний факт також підтверджується тим, що позивачка була відсутня на робочому місці до 04.02.2016 року, не повідомивши адміністрацію школи про поважність причин її неявки. Окрім того, сама позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що вона дізналася про існуючий наказ про звільнення в школі, однак, відмовилася від його прийняття. У звязку з відмовою позивачки ознайомитися з наказом про звільнення №95-к від 31.08.2015 року дирекцією школи №6 29.12.2015 року пріоритетним листом [PERSON] було направлено даний наказ про звільнення, а також трудову книжку. Однак, такі були повернуті за терміном зберігання, що підтверджується наявним в матеріалах справи конвертом та описом, що свідчить про небажання [PERSON] отримати вказані документи Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівникможе звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що [PERSON] було порушено строку давності звернення до суду із даним позовом, так як згідно вхідного штампу суду, такий було подано 21.07.2016 року. В своїх поясненнях позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] вказують на поважність пропуску такого строку, зазначаючи про те, що позивачка, будучи юридично необізнаною особою, що потребує правової допомоги, не мала можливості звернутися вчасно до суду з даним позовом, так як після отримання наказу про звільнення звернулася до Ужгородського місцевого центру зайнятості з наданням безоплатної вторинної правової допомоги, однак отримала відмову в наданні такої, так як згідно довідки про доходи, середньомісячний сукупний дохід позивачки перевищував розмір прожиткового мінімуму. Але на час звільнення позивачка вже була звільнена і мала право на безоплатну правову допомогу вторинну допомогу. Цей факт, підтверджується тим, що після повторного звернення було видано доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №72. Однак, судом встановлено, що посилання позивачка та її представника на обставину юридичної необізнаності [PERSON], що потребує правової допомоги, як поважну причину пропуску позовної давності, передбаченої ст.233 КЗпП України є необґрунтованою, оскільки незнання законів не звільняє від відповідальності і юридична необізнаність позивача не є поважною причиною для пропуску строку звернення до суду, передбаченого чинним\~КЗпП України, так як закони та інші нормативно правові акти є доступними для ознайомлення всім громадянам, тому можливість обізнаності громадянина про те чи інше положення законодавства залежить виключно від її бажання. Також, позивачка в позовній заяві вказує на те, що оскільки [PERSON] неодружена та має малолітнього сина, який потребує постійного догляду, вона була змушена пропустити строк звернення до суду за захистом свого права на працю, що передбачене ст.43 Конституції України. Однак, не виклала суду конкретних обставин із зазначенням належних доказів, яким саме чином догляд за малолітньою особою позбавив її тривалий час можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права, передбаченого ст.43 Конституцією України. Окрім того, з наявної в матеріалах справи Доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, вбачається, що Ужгородським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] надано таке доручення для представлення інтересів [PERSON] 16 травня 2016 року. У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, представником позивачки [PERSON] подано даний позов в інтересах [PERSON], в супереч вимог ст.233 КЗпП України, 21.07.2016 року, тобто по спливу більше двох місяців з дня отримання Доручення про надання безоплатної вторинної допомоги згідно ЗУ «Про безоплатну правову допомогу» та дізнання про порушення прав [PERSON], як особи, на представлення інтересів якої його уповноважено. Таким чином, ані позивачка, ані її представник в судовому засіданні не надали жодного належного доказу, який би підтверджував факт поважності пропуску ними строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права. Наведене дає підстави вважати, що в даному випадку сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed