Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі - АТ «Альфа Банк», Банк), державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 26 серпня 2008 року позивачка уклала з акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») нотаріально посвідчений договір іпотеки № 770/75-627-08 зазначеної квартири для забезпечення своїх зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 770/38-870-08 від 22 серпня 2008 року. 26 квітня 2021 року з інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що в грудні 2020 року АТ «Альфа-банк» подав до державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. заяву про державну реєстрацію за ним, як Іпотекодержателем права власності на належну їй квартиру на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки номер АБ/2019/123 від 27 липня 2020 року, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки номер АБ/2019/123 від 18 вересня 2020 року та іпотечного договору № 770/75-627-08 від 26 серпня 2008 року. 10 грудня 2020 року державним реєстратором Грималюком Б. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55623430 про реєстрацію права власності на належну позивачці квартиру за АТ «Альфа-банк». Крім того, на її адресу надійшла вимога від 12 квітня 2021 року АТ «Альфа-Банк» про добровільне виселення, у якій Банк повідомив, що законним власником предмета іпотеки на даний час є АТ «Альфа-Банк». Однак будь-яких правовідносин із цим відповідачем в неї ніколи не було, їй не було відомо, що правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АКБ «Укрсоцбанк» виникло у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Вважає, що АТ «Альфа-банк» незаконно набуло право власності на належне їй спірне майно, оскільки реєстрація переходу права власності на спірну квартиру проведена з порушенням встановленого порядку: 1) державний реєстратор всупереч норм п. 1, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-банк» на підставі договору іпотеки від 26 серпня 2008 року, який не містив іпотечного застереження; пунктом 4.5 спірного договору передбачено лише способи звернення стягнення на предмет іпотеки, який не може вважатись іпотечним застереженням, оскільки між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов, які необхідні для договору про задоволення вимог іпотекодержателя; 2) квартира, на яку банк звернув стягнення шляхом набуття права власності є місцем постійного проживання позивачки та її сім`ї, іншого нерухомого майна для проживання у них не має; 3) реєстратором не було враховано порушення прав неповнолітньої дитини - сина позивачки [PERSON] , [INFO] , на користування спірним житловим приміщенням; 4) сума заборгованості, в рахунок погашення якої банком набуто право власності на іпотечне майно, є спірною та за нею сплила позовна давність; 5) державний реєстратор здійснив державну реєстрацію переходу права власності на предмет іпотеки, не маючи повного переліку документів, які необхідні для такої реєстрації, зокрема належних документів про завершення 30-денного строку з моменту отримання Іпотекодавцем та боржником письмової вимоги, як обов`язкової умови, передбаченої підпунктом 2 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки повідомлень від банку про необхідність погашення боргу позивачка [PERSON] не отримувала. Враховуючи вищенаведене, позивачка вважає, що відповідачем не дотримано вимоги ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті (1.1.1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії) під забезпечення іпотекою квартири, яка використовується нею як місце постійного проживання і у її власності немає іншого нерухомого житлового майна, тому дана квартира не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-банк», як забезпечення виконання умов кредитного договору від 22 серпня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. За таких обставин, [PERSON] просить скасувати рішення державного реєстратора Грималюка Б. І., індексний номер 55623430 від 10 грудня 2020 року про реєстрацію за АТ «Альфа-банк» права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,3 кв.м., номер запису про право власності 39632830, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2245061761101; скасувати державну реєстрацію за АТ «Альфа-банк» права власності на вказану квартиру; поновити запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що передував скасованим записам; а також стягнути з відповідачів 15 000 грн витрат на правничу допомогу; сплату судових витрат покласти на відповідачів. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 04 червня 2021 року судом зареєстровано відзив на позову заяву представника відповідача АТ «Альфа Банк», адвоката Панченка Д. В., в якому він просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування доводів відзиву представник відповідача зазначає, що неналежне виконання позивачкою взятих зобов`язань за кредитним договором № 770/38-870-08 від 22 серпня 2008 року призвело до виникнення заборгованості, яка становить 23 878,68 доларів США. Враховуючи наявний розмір простроченої заборгованості за кредитним договором, у кредитора виникло право вимоги дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у позичальника - обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. Згідно з пп. 4.5.3 п. 4.5 Іпотечного договору Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 2.4.3 пункту 2.4 Іпотечного договору визначено, що Іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п.4.1 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на викладене, застереження в Іпотечному договорі щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки також є Договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З урахуванням наведених положень законодавчих актів та умов Іпотечного договору АТ «Альфа Банк» звернулося до державного реєстратора Грималюка Б. І. з метою набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Отже, на підставі статтей 3, 6, 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки має право реєструвати право власності та інші речові права незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. З метою виконання вимог законодавчих актів АТ «Альфа Банк» надало державному реєстратору копії повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за вих. № АБ/2019/123, які були надіслані 29 липня 2020 року та 22 вересня 2020 року [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленнями про вручення. Представник відповідача вважає, що іпотекодавці, будучи обізнаними про те, що рекомендовані листи надійшли саме від банку, зобов`язані були відповідно до положень пункту 99 Правил надання послуг поштового зв`язку отримати ці поштові відправлення адресовані їм, умисно могли відмовитись від отримання рекомендованого листа з метою утруднення захисту прав іпотекодержателя в позасудовому порядку. Отже, AT «Альфа Банк» у повному обсязі виконано приписи Закону України «Про іпотеку» та умови Іпотечного договору, укладеного з іпотекодавцями, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованими листами на адресу іпотекодавця. Щодо зауважень позивачки, що вона не отримувала повідомлення, то представник відповідача зазначає, що п. 6.2 Іпотечного договору передбачено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. 27 листопада 2020 року суб`єктом оціночної діяльності TOB «Незалежна експертна компанія» було проведено оцінку предмета іпотеки, відповідно до якої ринкова вартість предмета іпотеки складає 824 800,00 гривень. Таким чином, банком повністю дотримано процедуру щодо визначення вартості предмета іпотеки, на який звертається стягнення, шляхом набуття права власності іпотекодержателем. Щодо посилання позивача на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то представник відповідача звертає увагу суду, що реєстрації права власності на підставі погодженого добровільно сторонами іпотечного застереження в п. 4.5.3 Іпотечного договору проводиться в позасудовий спосіб, а тому оскільки вказаний Закон передбачає примусове стягнення нерухомого житлового майна на підставі рішення суду він не може бути застосований як підстава відмови у державній реєстрації права власності. Також представник відповідача покликається, що позивачкою не надано жодного доказу використання спірної квартири, як місця свого постійного проживання та відсутності іншого нерухомого майна. Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 06 серпня 2021 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Мовчан А. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позовній заяві, просили задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Панченко Д. В. в судовому засіданні посилався на обґрунтування своїх заперечень проти позову, які ним було наведено у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини. 22 серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/38-870-08 (далі - Договір), згідно умов якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності на умовах, визначених цим договором (п. 1.1. Договору). Надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами зі сплатою 13,50 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному у Додатку № 1 до Договору, в межах максимального ліміту заборгованості до 20 000,00 доларів США, з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості кожного 15 числа місяця, починаючи з вересня 2008 року та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 10 серпня 2023 року на умовах, визначених цим договором (п. 1.1.1. Договору). Кредит надається позичальнику на поточні потреби (п. 1.2. Договору). В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливої неустойки (штрафних санкцій, пені), а також інших витрат щодо здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього Договору з позичальником [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з 3 кімн., загальною площею 65,30 метрів квадратних, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та яка належить позичальнику на праві власності, заставною вартістю 145 200,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього Договору еквівалентно сумі 29 976,46 доларів США (п. 1.3.1. Договору). 26 серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 770/76-627-08, згідно умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 770/38-870-08 від 22 серпня 2008 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем квартиру № 169, що складається з 3х кімнат, загальною площею 65,30 метрів квадратних та житловою площею 65,30 метрів квадратних, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п. 1.1. Договору). Заставна вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить 145 200,00 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день укладення цього договору становить 29 978,32 доларів США. Як слідує із статті 4 вказаного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. У разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки. Іпотекодавець в будь-який час до моменту реалізації Предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення шляхом повного виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Після прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, з метою забезпечення його належного господарського використання згідно з його цільовим призначенням, а також отримання доходів, Предмет іпотеки передається Іпотекодержателю, або третій особі за погодженням між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Договором. Управління Предметом іпотеки відповідно до цього пункту може здійснюватись, зокрема, шляхом його передачі в найом (оренду), лізинг, інше платне користування тощо. За змістом пп. 4.5.3. п. 4.5. статті 4 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в тому числі і шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Як слідує із висновку про вартість майна, виконаного TOB «Незалежна експертна компанія», код ЄДРПОУ 32050618, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №987/18 від 18 грудня 2018 року вартість об`єкта: трикімнатна квартира [ADDRESS] станом на 26 листопада 2020 року становить 824 800,00 грн без ПДВ. 27 липня 2020 року та 18 вересня 2020 року АТ «Альфа Банк» надсилало повідомлення [PERSON] за адресою [ADDRESS] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким було повідомлено, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року. Цим листом АТ «Альфа банк» вимагало від позивачки сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на 12 жовтня 2019 року складає 23 878,68 USD. В порядку ст. ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку» було попереджено, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Альфа Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказані поштові відправлення поверталися на адресу АТ «Альфа Банк» із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». 12 квітня 2021 року АТ «Альфа-Банк» надіслало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вимогу про добровільне виселення, у якій зазначено про те, що Банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру, загальною площею 65,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що знаходилась в іпотеці Банку відповідно до умов Іпотечного договору від 26 серпня 2008 року. Таким чином, законним власником Предмета іпотеки на даний час є АТ «Альфа-Банк». АТ «Альфа-Банк» вимагав добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України, а також звільнити вищезазначене приміщення від особистих речей. Із Інформаційної довідки № 254466034 від 26 квітня 2021 року вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 09 червня 2008 року; 26 серпня 2008 року вказана квартира була передана у іпотеку, а на підставі рішення державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. № 55623430 від 10 грудня 2020 року квартира зареєстрована на праві приватної власності за АТ «Альфа-Банк». Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 квітня 2021 року у справі № 607/7479/21 заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено, заборонено АТ «Альфа-Банк» та його правонаступникам вчиняти дії з відчуження третім особам права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 65.3 кв.м. Згідно довідки № 167, виданої ТзОВ «Коменерго-Тернопіль» 06 травня 2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 19 вересня 2007 року, [PERSON] з 24 квітня 2014 року та [PERSON] з 21 березня 2018 року. Відтак, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно статті 12 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини 1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В силу частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. В статті 4 Іпотечного договору № 770/76-627-08 від 26 серпня 2008 року сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Отже, вказане вище застереження в Іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17. Відтак, суд відхиляє посилання позивачки та її представника про відсутність у договорі іпотеки іпотечного застереження, оскільки такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи. Отож, підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин) право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року та був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням позивачки та її представника про те, що квартира [ADDRESS] , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору від № 770/38-870-08 від 22 серпня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа Банк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі N 644/3116/18. Щодо решти доводів сторони позивача, то суд звертає увагу на наступне. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною 2 статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав. В силу частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при вчиненні реєстраційних дій щодо реєстрації прав на нерухоме майно державний реєстратор встановлює наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав. У частині 1 статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Судом встановлено, що АТ «Альфа Банк» 27 липня 2020 року та 18 вересня 2020 року надсилало повідомлення [PERSON] за адресою [ADDRESS] , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, однак вказані поштові відправлення повернулися на адресу АТ «Альфа Банк» без вручення адресату із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Отже, судом не встановлено наявність доказів отримання вказаного повідомлення позивачкою чи її рідними. Відтак, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа Банк». Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на квартиру за вищевказаною адресою, така реєстрація права власності за АТ «Альфа Банк» проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції, що також узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01 квітня 2020 року по справі № 520/13067/17. З приводу необґрунтованості розміру заборгованості, на яку посилався АТ «Альфа Банк» при подачі звернення до державного реєстратора, на що в позові вказує позивачка, то суд звертає увагу, що при вчиненні реєстраційних дій щодо реєстрації прав на нерухоме майно державний реєстратор встановлює наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, однак не досліджує питання розміру заборгованості, що може бути предметом окремого позову. [PERSON] не надала суду жодних доказів про обсяг виконання нею договірних зобов`язань перед АТ «Альфа Банк», а відтак суд робить висновок, що на час вчинення спірної реєстраційної дії факту виконання правочину, на підставі якого між сторонами виникли спірні відносини, в повному обсязі не відбулося, а тому в цій частині доводи позивачки та її представника є безпідставними. Оцінюючи доводи [PERSON] та адвоката Мовчана А. О. про порушення прав неповнолітньої дитини - сина позивачки [PERSON] , [INFO] , на користування спірним житловим приміщенням та про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» без згоди органу опіки та піклування є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства, яке гарантує дитині її права на житло, суд зазначає наступне. Так, дійсно у квартирі по [ADDRESS] , окрім позивачки, проживає та зареєстрований її, неповнолітній на час вчинення спірних реєстраційних дій, син [PERSON] , [INFO] , що вбачається із довідки № 167, виданої ТзОВ «Коменерго-Тернопіль» 06 травня 2021 року. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду №757/13243/17 від 29 вересня 2020 року. Відтак, суд не вважає, що вчиненням спірної реєстраційної дії без відповідного дозволу органу опіки і піклування на проведення такої реєстраційної дії, зважаючи на факт реєстрації та проживання на той час в квартирі неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , було обмежено у праві користування спірним житловим приміщенням, адже останній і на час ухвалення судом рішення проживає у квартирі по [ADDRESS] . З огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне задоволити частково позовні вимоги [PERSON] та скасувати рішення державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55623430: від 10 грудня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2245061761101, номер запису про право власності: 39632830, про реєстрацію за АТ «Альфа Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] , поновивши запис про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , що відповідатиме змісту статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції. Щодо позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію, суд роз`яснює наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що рішення про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на спірну квартиру прийняте державним реєстратором з порушенням норм закону, відтак слід скасувати вказане рішення, поновивши запис про право власності на квартиру. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. В частині позовних вимог до відповідача державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. суд покликається на те, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що узгоджується із висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанова від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)). Суд вважає, що встановленими обставинами справи підтверджено, що спір у [PERSON] виник саме з АТ «Альфа Банк» з приводу порушення цим товариством права власності позивачки на квартиру, внаслідок дій іпотекодержателя щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як державний реєстратор тощо. До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17. Отже, позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, відновлення запису про право власності на квартиру не можуть бути звернені до державного реєстратора, якого позивачка визначила відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі. Встановивши, що позов в частині вимог до державного реєстратора Грималюка Б. І. заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Щодо вимоги про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь позивача 15 000,00 грн витрат на правничу допомогу, то суд відхиляє таку вимогу з огляду на її недоведеність. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. Як вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2021 року між адвокатом Мовчаном А. О. і Зубрицькою О. В. укладено договір, предметом якого є надання правничої допомоги (п. 1.1. Договору). Адвокат приймає на себе зобов`язання представляти права і законні інтереси Клієнта в усіх без виключення правоохоронних органах та судах та здійснювати професійну діяльність Адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами захисника, представника, які передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, КАС України без обмеження повноважень (п. 1.2. Договору). Клієнт несе обов`язок сплатити гонорар Адвокату чи його заступнику в розмірі та в строк згідно цього Договору (п. 2.3. Договору). Всього гонорар адвоката складає 15 000 грн (п. 4.2. Договору). Окрім наведеного вище Договору та копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 369, яке видано Мовчану А. О. 17 березня 2009 року, матеріли не містять даних про обґрунтування розміру витрат позивача на правничу допомогу та реальність їх понесення [PERSON] . Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник особи - адвокат надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 2 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 2 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. Проаналізувавши надані суду документи в обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу, норми процесуального закону та позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою факту понесення ним витрат на правничу допомогу, а тому вимога [PERSON] про стягнення 15 000,00 грн на правничу допомогу залишається судом без розгляду. В силу ст. 141 ЦПК України, понесені витрати зі сплати судового збору, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1 816,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial