Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15.09.2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , у якому в них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . У серпні 2020 року рішенням Тячівського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. З часу розірвання шлюбу донька проживає разом з позивачкою, і, оскільки, у позивачки є можливість, наміри та бажання поїхати з дочкою до країн шенгенської зони для проведення загального оздоровлення, відпочинку, а порядок виїзду за кордон можливий лише при наявності письмової згоди батька, яку вона отримати не має можливості, через відсутність доброї волі відповідача, просить суд надати їй дозвіл для виїзду за кордон дочки [PERSON] [INFO] , з метою туристичного відвідування та відпочинку для проведення її загального оздоровлення до країн шенгенської зони, в її супроводі без згоди батька [PERSON] , з моменту ухвалення судового рішення до закінчення дії паспорту, тобто до 28.08.2022. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазанчивши, що не згоден з тим, щоб колишня дружина виозила дитину за кордон, оскільки, хоче мати можливість бачитися і спілкуватися з донькою у будь-який час. Представник органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації на розгляд справи не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, прийняття рішення у справі залишає на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані в ній докази в сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 15.09.2011 зареєстрували шлюб у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 15.09.2011 року зроблено відповідний актовий запис № 216. У подальшому, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/1310/20 від 05 серпня 2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке згідно відмітки набрало законної сили 07.09.2020. За час шлюбу у сторін народилась дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Чеської Республіки, про що у книзі реєстрації народжених відділу реєстрації актів громадського стану Адміністрації міської частини Прага 2, у томі ІІІ/73 за рік 2018 на сторінці 22 під порядковим номером 728 зроблено запис, номер бланку: R 773200. Відповідно до довідки № 1328 від 10.09.2020, виданої виконкомом Грушівської сільської ради, малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , [INFO] , а також знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 1309 від 07.09.2020, виданою виконкомом Грушівської сільської ради. Також, як встановлено судом, позивач, має можливість, наміри та бажання поїхати з дитиною, яка знаходиться на її утриманні та вихованні, за кордон з туристичною метою, для проведення загального оздоровлення та відпочинку. Поведінка відповідача, а саме відсутність доброї його волі, без належного обґрунтування, чинить перешкоди у виїзді за кордон їхньої спільної малолітньої дитини. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Чотирнадцятого липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом ст. 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, в тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Позиція батька, яка виражається в категоричній незгоді з виїздом дитини за кордон, шкодить інтересам доньки та порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Будь-яких доказів того, що мати діє всупереч інтересам малолітньої дитини матеріали справи не містять. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за кордон без згоди батька з метою туристичного відвідування та відпочинку для проведення її загального оздоровлення до країн шенгенської зони в супроводі матері. Такий дозвіл, на думку суду, не порушуватиме принцип дотриманням рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, виходячи з принципів розумності, добросовісності, справедливості, з урахуванням того, що виїзд відповідатиме найкращому інтересу дитини, оскільки сприятиме її фізичному, розумовому та духовному розвитку. Крім цього, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved