Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, яку мотивує тим, що 12 жовтня 2011 року їй стало відомо, що відповідачці по справі видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №237082 під кадастровим номером 2123283003:01:001:0012. Згідно даного державного акту ширина земельної ділянки відповідачки зі сторони земельної ділянки загального користування (дороги) становить 32,58 метра. Поряд із земельною ділянкою відповідачки знаходиться і її земельна ділянка. Так, ще 28 червня 1972 року їй було видано Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах в [ADDRESS]. Для будівництва житлового будинку рішенням Порошківської сільської ради від 09 квітня 1971 року їй було виділено земельну ділянку площею 0,07 га. 30 червня 1971 року інженером-геодезистом [PERSON] згідно проекту було винесено на місцевість межі її земельної ділянки, при цьому межі земельної ділянки закріплені геодезичними знаками - дерев'яними кілочками та передані їй, як забудовнику. Із моменту виділення їй земельної ділянки ніяких рішень щодо зменшення розмірів земельної ділянки ніхто не приймав. Згідно плану забудови земельної ділянки ширина виділеної земельної ділянки відповідачки становила 20,50 м. Між їхніми земельними ділянками знаходилась вільна земельна ділянка шириною 7 м., а безпосередньо за цією ділянкою знаходиться її ділянка. Видачею державного акту відповідачці ширина її земельної ділянки зі сторони дороги була незаконно змінена. При цьому, відповідно до висновку експертного дослідження №10/13 від 09 грудня 2013 року земельна ділянка відповідачки розширена за рахунок вільної території, що раніше існувала між їхніми ділянками, а також частково за рахунок території, яка була запроектована до забудови її будинку. Крім того, межі земельної ділянки, яка передана у власність відповідачці не погоджені із суміжними землекористувачем, а саме з нею. Тому вважає, що наведені факти свідчать про порушення норм чинного законодавства, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №237082 під кадастровим номером 2123283003:01:001:0012, який належить [PERSON], мешканці [ADDRESS]. 30 липня 2014 року позивачка через канцелярію суду подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій, крім вищезазначеної позовної вимоги , просить суд ще і зобов'язати відповідачку [PERSON] за її рахунок відновити межі між їхніми суміжними земельними ділянками, які були встановлені 29 червня 1971 року. У судові засідання ані позивач ані його представник не з»явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з цим, позивач подала суду заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, при цьому зазначила, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання також не з»явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Порошківська сільська рада та відділ Держземагенства у Перечинському районі, у призначені судові засідання, про які були повідомлені своєчасно та належним чином, так свого представника і не забезпечили та не повідомили про причини їх неявки. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.78 ЗК України у редакції 2001 року право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно ст.126 ЗК України у редакції 2001 року право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державним комітетом України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 р. за N 354/3647 ( далі - Інструкція), право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: - на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно п.1.12 Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Відповідно до п.1.16 Інструкції технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає: - виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду; - технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; - журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; - збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; - відомість обчислення площі земельної ділянки; - відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; - експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем. Згідно п.1.17 даної Інструкції до технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою обов'язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність чи надання у постійне користування, або копія справи щодо підготовки рішення про продаж земельної ділянки. Відповідно до п.2.2. цієї Інструкції підготовчі роботи включають: - аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки;- підготовка виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; - аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу;- проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки. Отже, виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Разом з цим, згідно ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Відповідно до п.3.25* ДБН 360-92 « Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на території суміжних ділянок. Згідно ж ст.152 ЗК України у редакції 2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно роз'яснень, які містяться у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Разом з цим, відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Встановлено, що 28 червня 1971 року позивачці [PERSON] було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, згідно якого останній рішенням Порошківської сільської ради від 09 квітня 1971 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім.Чапаєва №3 від 05 квітня 1971 року виділено земельну ділянку під забудову площею 0,07 га. 30 червня 1971 року інженер-геодезист [PERSON] згідно проекту архітектора Перечинського району провів виніс на місцевість межі земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. Межі зазначеної земельної ділянки закріплені в натурі дерев'яними кілками та передані в натурі забудовнику [PERSON], про що свідчить акт про передачу і указання меж земельної ділянки від 30 червня 1971 року. Також встановлено, що 08 листопада 2010 року відповідачці [PERSON] на підставі рішення 7 сесії 22 скликання від 21 березня 1997 року Порошківської сільської ради було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №237082, згідно якого вона являється власником земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована у [ADDRESS]. Разом з цим встановлено, що згідно висновку експерта №10/13 від 09 грудня 2013 року існуючі межі належної [PERSON] земельної ділянки в [ADDRESS] не відповідають визначеним межам згідно плану забудови земельної ділянки від 29 червня 1971 року, оскільки земельна ділянка є більшою, змінено розташування будинку на ній, земельна ділянка розвернута на 4 градуса від раніше визначеної межі з північно-західної сторони на північний схід, будівлі та споруди сусіднього землевласника, відповідачки [PERSON], частково розміщені на території, що раніше була запроектована до забудови гр.[PERSON] Територія, що зайнята гр.[PERSON] з фасадного боку в сумі становить 3,96 метра ( 2.39м. + 1,57 м.). Конфігурація земельних ділянок гр.[PERSON] в [ADDRESS] та гр.[PERSON] в [ADDRESS] раніше визначені на плані забудови від 29 червня 1971 року, при їх зображенні на плані забудови від 16 серпня 1974 року змінилися. Зокрема, земельна ділянка гр.[PERSON] дещо розвернута на північний схід, змінено розташування будинку на ній. При цьому, що стосується земельної ділянки гр. [PERSON], то її розширено за рахунок вільної території, що раніше існувала між ділянками гр.[PERSON] та гр.[PERSON], а також частково за рахунок території, що раніше була запроектована до забудови гр.[PERSON] Крім того, змінено розташування житлового будинку гр.[PERSON], який станом на 1974 рік запроектовано розташувати на вільній території, що раніше існувала між ділянками гр.[PERSON] та [PERSON], а також частково на території, що раніше була запроектовано до забудови гр.[PERSON] Конфігурація земельної ділянки гр.[PERSON], визначена державним актом серії ЯЛ7082 від 08.11.2010 року, не відповідає положенням статті 39 ЗК України та п.3.25* ДБН*360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що відповідачкою [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу, які б спростовували вищевказаний висновок експерта, а тому суд вважає, що право позивачки [PERSON] порушено і воно підлягає захисту шляхом визнання недійсним та скасування оспорюваного державного акту, виданого на ім'я відповідачки [PERSON] та зобов'язанням відповідачки за її рахунок відновити межі між суміжними земельними ділянками позивача та відповідача, які були встановлені 29.06.1971 року. Тому,

Outcome: approved