Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені, інфляційних втрат, 3 % річних, штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, 13.02.2014 року між нею та [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належної [PERSON] Згідно умов договору, підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу вказаного об'єкта нерухомості позивачка передала, а [PERSON] прийняла грошові кошти в сумі 1000,00 Євро, що на момент передачі коштів, за офіційним курсом НБУ, становило 12 200,00 грн. Відповідач, в порушення умов договору про наміри, свої обов'язки не виконав, що призвело до неможливості укладення договору купівлі-продажу, відтак, відповідно до п.п. 5.1 договору про наміри [PERSON] мав повернути позивачу до 18.03.2014 року суму завдатку у подвійному розмірі. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16.01.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення завдатку та відшкодування моральних збитків, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2014 року змінено, стягнуто з [PERSON] кошти в розмірі 12200,00 гривень як аванс та судові витрати. Зважаючи, що умовами договору про наміри сторонами передбачена відповідальність продавця перед покупцем у випадку порушення умов договору, вважає, що відповідач має сплатити штрафні санкції у розмірі 12200,00 грн., а також інфляційні втрати, 3% річних та пеню. [PERSON] також зазначає, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки його недобросовісність та байдужість до своїх зобов'язань призвели до виникнення у неї нервових розладів та частих захворювань. За викладених обставин позивач, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 12200,00 грн. - штрафних санкцій, 8078,30 грн. - інфляційних втрат, 422,15 грн. - 3% річних, 3021,59 грн. - пені, 10000,00 грн. - моральної шкоди та понесені судові витрати (а.с. 56-62). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з урахуванням збільшення позовних вимог, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно виконання зобов'язань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 13.02.2014 року між сторонами було укладено договір про наміри купівлі-продажу частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] до 13.03.2014 року. В момент укладення вказаного договору позивач передала, а відповідач прийняв кошти в розмірі 12 200,00 гривень, що за курсом НБУ становило 1000 Євро. Позивачем, як покупцем, станом на 13.03.2014 року виконані всі передбачені вищевказаним договором обов'язки та дії. Відповідач, в порушення п. 3 договору про наміри, належним чином свої обов'язки не виконав. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про повернення завдатку та відшкодування моральних збитків задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 16430,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 747,04 грн., 213,20 грн. судового збору (а.с. 21-22). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16.01.2015 року змінено заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 12200,00 грн., 122,00 грн. - витрат по оплаті судового збору (а.с. 23-24). Ухвалюючи заочне рішення від 04.12.2014 року та рішення від 16.01.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області та Апеляційний суд Вінницької області дійшли висновку, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке мало б випливати із договору купівлі-продажу частини будинку, а оскільки сторони домовилися укласти такий договір в майбутньому, то передана [PERSON] грошова сума в розмірі 12200, 00 грн. є авансом. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Пунктом 5.1 договору про наміри від 13.02.2014 року встановлена відповідальність за порушення умов даного договору, а саме продавець до 18.03.2014 року повертає покупцю суму завдатку у подвійному розмірі. Позивач, звертаючись до суду з посиланням на вказаний пункт договору та зважаючи на вказані вище рішення суду про стягнення на його користь 12200,00 грн., просить стягнути 12200,00 грн. як штрафну санкцію. Однак, суд враховує, що судами дана правова оцінка переданих [PERSON] грошовим коштам в розмірі 12200,00 грн., як авансу, а тому, аналізуючи правову природу авансу, його відмінність від завдатку та враховуючи відсутність в авансу забезпечувальної функції, суд приходить до висновку про неможливість стягнення 12200,00 грн. як штрафних санкцій, оскільки завдаток, як-то визначено умовами договору про наміри, переданий не був, а саме таку відповідальність передбачено умовами договору. Судом також встановлено, що умовами договору визначено повернення переданих грошових коштів до 18 березня 2014 року. Однак, грошові кошти [PERSON] з 18 березня 2014 року повернуті не були, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 січня 2015 року до цього часу відповідачем не виконане, відтак має місце прострочення грошового зобов'язання, за яке настає відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді інфляційних втрат та 3% річних. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. Суд звертає увагу, що зобов'язання припиняються належним їх виконанням, а наявність рішення суду про стягнення боргу не припиняє зобов'язань. Тому, вимога про стягнення інфляційних нарахування на суму боргу та 3 % річних є обґрунтованою навіть при наявності рішення суду. Судом встановлено, що за період з 18.03.2014 року (дата повернення коштів, згідно умов договору) по 30 квітня 2015 року (період по який заявлена вимога позивачем), розмір інфляційних втрат від суми авансованих коштів в розмірі 12200,00 грн. становить 8078,30 грн. ((12200,00 грн. х 1,033 х 1,038 х 1,01 х 1,004 х 1,008 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,03 х 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,14)-12200,00 грн.). За період з 18.03.2014 року (дата повернення коштів, згідно умов договору) по 12.05.2015 року (період по який заявлена вимога позивачем), загалом 421 день, розмір 3% річних становить 422,15 грн. (12200,00 грн. х 3 :365 х 421:100). Розмір встановлений та доведений. Щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Частина 3 статті 549 ЦК України визначає пеню як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору про наміри від 13.02.2014 року не передбачено стягнення пені як санкції за порушення грошового зобов'язання, а виходячи з вищезазначених правових норм відсутня можливість її самостійного стягнення, тому суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи питання щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки ні договором про наміри, ні законом, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами, не передбачена така відповідальність за невиконання зобов'язання як відшкодування моральної шкоди. В той же час, як вказувалося вище, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Та обставина, що позивачка перебувала на лікуванні з 13 березня 2015 року по 15 квітня 2015 року не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов'язань за договором. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial