Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 28.06.2003 року, мотивуючи тим, що подружнє життя у них не склалося з причин непорозуміння одне одного, постійними сварками на цьому та побутовому ґрунті, у звязку з чим вона прийшла до висновку, що їхня сімя існує формально. На примирення не згодна. Просила також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати при поданні позову та покласти на відповідача витрати, повязані з реєстрацією розірвання шлюбу. Позивачка заявлені вимоги підтримала, просила шлюб між ними розірвати, на примирення не погоджується, а справу просила розглянути без її участі, про що повідомила суд письмовою заявою. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, подавши до суду письмовий відзив до позовної заяви, в якому просив справу розглянути без його участі та зазначив, що в розпаді їхньої сімї винна саме позивачка, оскільки на протязі останніх двох місяців зраджувала йому. Від шлюбу мають неповнолітню дитину, яка в теперішній час проживає з ним. Просив шлюб між ними розірвати, однак вважав, що судові витрати вони з позивачкою повинні нести порівну, а вимоги щодо зобовязання сплатити витрати з реєстрації розірвання шлюбу не ґрунтуються на законі. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Зокрема судом встановлено, що сторони з 28.06.2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають малолітню дитину доньку Марину [INFO] (а.с.3-4). Між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, у звязку з чим вони певний час не підтримують фактичних шлюбних відносин, обоє наполягають на розлученні та не погоджуються на відновлення сімейних стосунків. При цьому невизначеність їх сімейних відносин та відсутність взаємної згоди на повернення до подружнього життя негативно впливає на їхню малолітню дитину. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що примирення між сторонами не можливе і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, у звязку з чим шлюб між ними необхідно розірвати, задовольнивши позов в цій частині. Разом з тим суд не погоджується з вимогами позивачки щодо покладення на відповідача обовязку по сплаті витрат, повязаних з реєстрацією розірвання шлюбу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. Зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі Закон) від 01.07.2010 року №2398-VI не передбачено проведення державної реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду про розірвання шлюбу. Рішення суду, яке набрало законної сили, є остаточним документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу і відповідно до вимог ч.2 ст.115 СК України надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відмітка про розірвання шлюбу за рішенням суду робиться в паспортах громадянина України осіб, шлюб між якими розірвано, у разі їх звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану ( ч.2 п.8 ст.15 Закону). Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме в розмірі 121 грн. 80 коп., тобто рівно половину від понесених позивачкою судових витрат.

Outcome: partial