Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання звільнення з роботи незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди Обгрунтовуючи заявлені вимоги зазначила, що з листопада 2003 року працює в ТОВ «Фірма «Давид», 01 березня 2013 року захворіла, про що повідомила керівництво. В подальшому зі слів працівників підприємства дізналася, що її звільнено, трудову книжку її донька отримала лише - 02 вересня 2013 року та дізналася, що її було звільнено із займаної посади за недовіру. Саме з цього часу вважає й розпочався строк на звернення до суду з відповідним позовом. А тому вчасно, а саме: 02 жовтня 2013 року звернулася до суду з позовною заявою, однак ухвалою суду від 26 листопада 2013 року позов було залишено без розгляду з підстав, що позовна заява була підписана особою, яка не мала права підпису. 27 листопада 2013 року позивач знову звернулася до суду із зазначеним позовом та просила суд стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52 120 грн. 05 коп. та компенсувати нанесену їй моральну шкоду в сумі 5 000 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, з викладених в позовній заяві підстав. Також зазначила, що в квітні 2013 року їй стало відомо про звільнення, але вона не зверталася до відповідача з вимогою про отримання трудової книжки та проведення остаточного розрахунку через неприязні відносини з керівництвом підприємства, зокрема з [PERSON] Крім того, лікар застерігав її про необхідність уникнення стресових ситуацій, оскільки це може негативно відобразитися на стані її здоров'я. Представник відповідача - Гелхвіїдзе Д.Р. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та зазначив, що позивачу було відомо про звільнення, крім того їй неодноразово направлялися повідомлення з відповідною інформацію, але [PERSON] їх не отримувала. Також, зазначає, що від час роботи позивач відмовлялася виконувати доручення керівництва, не надавала документи бухгалтерської звітності, а також працювала на конкуруючому підприємстві. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, повно та всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, приходить до наступного. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року провадження у справі в частині вимог про поновлення на роботі за клопотанням позивача закрито. Наказом № 3 від 01 березня 1998 року позивача було прийнято на посаду бухгалтера за сумісництвом в ТОВ «Фірма «Давид», про що було зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Наказом № 7 від 05 червня 1998 року позивача переведено з посади бухгалтера на посаду головного бухгалтера за сумісництвом, а наказом № 6 від 23 листопада 2001 року позивача переведено з сумісництва на основне місце роботи головним бухгалтером Наказом № 1 від 28 лютого 2013 року позивача звільнено з посади головного бухгалтера в зв'язку з втратою довіри, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. В день звільнення позивач виконувала свої трудові обов'язки, зокрема звітувала в Броварській ОДПІ. 28 лютого 2013 року позивач відмовилася ознайомитися зі змістом наказу про звільнення, про що складено акт від 28 лютого 2013 року, який підписали директор ТОВ «Фірма «Давид» - [PERSON], зам. зав. Аптеки - [PERSON] та фармацевт аптеки - [PERSON]. 02 вересня 2013 року донька позивача на підставі довіреності отримала трудову книжку та з нею було проведено остаточний розрахунок по заборгованості наявною перед -[PERSON] Відповідно до видаткового касового ордеру серії 01 АААЛ № 181155 від 02.09.2013 року позивачу було сплачено заробітну плату за другу половину лютого 2013 року в сумі 2 236 грн. 48 коп. та згідно видаткового ордеру серії 01 АААЛ № 181157 від 02.09.2013 року в сумі 2 598 грн. 22 коп. П. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави для розірвання трудового договору, серед них, зокрема, винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суму належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безспосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дазнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно п. 4 постанови Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року Встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. 04 березня 2013 року, 08 квітня 2014 року 24 квітня 2014 року позивачу напрявлялися повідомленн з інформацією про її звільнення, на підтвердження чого представник відповідача надав оригінали квитанцій про направлення листів. 01 березня 2013 року на адресу позивача направлявся наказ про її звільнення та повідомлення з інформацією, що їй потрібно зявитися до керівництва ТОВ «Фірма «Давид» для отримання трудової книжки та для проведення розрахунку,але конверт був повернутий на адресу відправника з відміткою про відмову адресата від його отримання. 08 червня 2013 року на адресу позивача направлялося повідомлення та копія трудової книжки, але конверт повернувся на адресу суду за закінченням терміну зберігання. 10 та 26 квітня 2013 року на адресу позивача направлялися телеграми, які вона також не отримувала. Виходячи з наведеного, судом встановлено, що звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в зв'язку з втратою довіри є незаконним, оскільки позивач не є особою, яка безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності. Однак, при подачі позовної заяви до суду, нею було пропущено місячний строк на звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі та тримісячний строк на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного проголу та відшкодування моральної шкоди, оскільки про своє звільнення [PERSON] дізналася ще в квітні 2013 року, дана обставина була підтверджена нею в судовому засіданні, а тому процесуальний строк має відраховуватися саме з квітня 2013 року, коли позивачу стало відомо про звільнення. Клопотання позивача про поновлення процесуального строку на звернення до суду не може бути взяте судом до уваги, оскільки в ньому позивач зазначала, що вчасно звернулася до суду 02 жовтня 2013 року та просила відраховувати процесуальний строк з 02 вересня 2013 року, коли отримала трудову книжку, однак судом встановлено, що позивач дізналася про своє звільнення ще в квітні 2013 року. При цьому обставин, які перешкоджали [PERSON] звернутися до відповідача чи оформити довіреність на представництво її інтересів раніше суду не надала, в цей період часу вона була працездатною та продовжувала працювати в ПП «Мрія-С». Зважаючи на дані обставини, в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем було пропущено строк на звернення до суду з відповідними вимогами.

Outcome: dismissed