Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування якого зазначає, що 13.06.2013 року, між ТОВ «Крим Еліт Сервіс» (Повірений) з одного боку та нею, позивачкою (Довіритель), з іншого боку було укладено Договір доручення № 13/06/2013 р. (далі-Договір). При цьому, вона відразу після підписання договору внесла суму в розмірі 1550,00 грн. в рахунок відшкодування майбутніх витрат Повіреного, у зв'язку з виконанням поручительства, що підтверджується квитанцію № 13/06/2013 р. від 23.06.2013 р. Відповідно до п. 1.1., п.2.1.1. вищевказаного Договору, Повірений зобов'язується за дорученням Довірителя за винагороду здійснювати від імені Довірителя юридичні та інші дії по стягненню заборгованості з боржника Довірителя, який не виконує належним чином свої зобов'язання перед Довірителем з погашення суми боргу. Однак , незважаючи на те , що нею 14.08.2013 р. було направлено на адресу ТОВ «Крим Еліт Сервіс» заяву-вимогу про надання інформації про виконану роботу, відповідачем не були здійснені ніякі дії. Тому, 25.09.2013 р. нею була відправлена скарга на адресу ТОВ «Крим Еліт Сервіс» на незаконні дії, з повторною вимогою надати інформацію про виконану роботу, але якої-небудь відповіді не отримала, що в свою чергу, на її, позивача, думку свідчить про те, що відповідачем не були здійснені обов'язки Повіреного, які передбачені п.п. 2.1.1 . та 2.1.2 Договору, чим грубо порушено його умови. Більш того, 15.08.2013р. вона отримала претензію-вимогу від 08.08.2013 р. на суму 2751,00 грн., в якій вказується, що вона нібито не виконала належним чином свої зобов'язання перед Довірителем, незважаючи на те, що Договором доручення не передбачена передоплата, тому просить визнати п. 5.2.6. Договору доручення № 13/06/2013 р. від 13.06.2013 р. недійсним. розірвати Договір доручення № 13/06/2013 р., укладений між нею та ТОВ «Крим Еліт Сервіс» від 13.06.2013 р., стягнути на її користь з ТОВ «Крим Еліт Сервіс» безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 1550,00 гривень та судовий збір у розмірі 229,40 гривень. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному об'ємі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не явився, про дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, зі згоди представника позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, по доказах, що є в наявності в матеріалах справи, в порядку ст.. 224 ЦПК України. Вислухав представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами по справі є будь які фактичні данні, на підставу яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини які мають значення для вирішення справи, ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказах, речових доказах, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаються одні та відхиляються інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення також закріплено і ст. 60 ч. 4 ЦПК України. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що 13.06.2013 року між ТОВ «Крим Еліт Сервіс» (Повірений) з одного боку та [PERSON] (Довіритель), з іншого боку було укладено Договір доручення № 13/06/2013 р. (далі-Договір). Відповідно до п. 1.1. і п.2.1.1. вищевказаного Договору, Повірений зобов'язується за дорученням Довірителя за винагороду здійснювати від імені Довірителя юридичні та інші дії по стягненню заборгованості з боржника Довірителя, який не виконує належним чином свої зобов'язання перед Довірителем з погашення суми боргу. Відповідно до п. 2.4.1. Договору, Довіритель має право вимагати і одержувати від Повіреного оперативну інформацію про хід виконання доручення. Згідно до ч. 1 ст. 1004 ЦК України, повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. У відповідності до ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Позивач зазначає, що нею 14.08.2013 р. було направлено на адресу ТОВ «Крим Еліт Сервіс» заяву-вимогу про надання інформації про виконану роботу, але відповідачем не були здійснені ніякі дії. Тому, 25.09.2013 р. нею була відправлена скарга на адресу ТОВ «Крим Еліт Сервіс» на незаконні дії, з повторною вимогою надати інформацію про виконану роботу, але якої-небудь відповіді не отримала. Натомість отримала претензію-вимогу від 08.08.2013 р. на суму 2751,00 грн., в якій вказується, що вона нібито не виконала належним чином свої зобов'язання перед Довірителем, незважаючи на те, що Договором доручення не передбачена передоплата, тому просить визнати п. 5.2.6. Договору доручення № 13/06/2013 р. від 13.06.2013 р. недійсним. розірвати Договір доручення № 13/06/2013 р., укладений між нею та ТОВ «Крим Еліт Сервіс» від 13.06.2013 р., стягнути на її користь з ТОВ «Крим Еліт Сервіс» безпідставно отримані грошові кошти. При цьому позивач посилається на положення ч.1 ст. 203, 217, 660, 611, 651,1212 ЦПК України. Між тим, суд не може погодитися з такою думкою позивача, виходячи з наступного. У відповідності до змісту Договору доручення № 13/06/2013 р. укладеного між сторонами по справі, а саме п. 3.5., Довіритель зобов'язується відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення які становлять 2500,00, грн. ( ас. 8-12). При цьому, позивач відразу після підписання договору внесла суму в розмірі 1550,00 грн. в рахунок Повіреного, у зв'язку з виконанням поручительства, що підтверджується квитанцію № 13/06/2013 р. від 23.06.2013 р. (ас. 20). Отже, позивачем було частково виконано умову п. 3.5 Договору. У відповідності до положень ст. 1007 ЦПК України, довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення, та якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення. Таким чином, думка позивача про те, що сума коштів зазначена у п. 3.5 Договору це передоплата, є помилковою, оскільки вона мала бути виплачена повіреному в повному об'ємі в якості забезпечення повіреного засобами, необхідними для виконання доручення. Отже, посилання відповідача у своїй претензії-вимозі від 08.08.2013 року адресованій позивачу на те, що останнім не виконано умови Договору, які мають бути виконанні у відповідності до положень ст.530 ЦК України, є такими, що відповідають нормам діючого законодавства (а.с. 19). Пунктом 5.2.6. Договору доручення № 13/06/2013 р. від 13.06.2013 р. який позивач просить визнати недійсним, передбачено виплату компенсації повіреному у разі розірвання цього договору за ініціативою Довірителя, що на думку останнього є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, оскільки ч.2 ст. 1009 ЦК України встановлено, що відмова довірителя від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих повіреному припиненням договору. У відповідності до положень ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Компенсація не є збитком в розумінні ст. 22 ЦК України, а отже не неї не поширюється положення ч.2 ст. 1009 ЦК України. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав -це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання договорів недійсними, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання части правочину недійсним положеннями викладеним в ч. 1 ст. 203 ЦК України, але не надав жодного доказу на підтвердження того, що умови укладеного між ним та відповідачем спірного договору суперечать нормам ЦК України. Також суд не знаходить підстав для розірвання Договору доручення № 13/06/2013 р. від 13.06.2013 р. з підстав викладених у ст. ст. 660, 611, 651 ЦК України, виходячи з наступного. У відповідності до положень ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У відповідності до ст.. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Крім того, у відповідності до ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. У відповідності до п. 5.2 умов спірного договору, договір може бути розірваний достроково тільки в наступних випадках: з ініціативи Поручителя шляхом відмови від виконання своїх зобов'язань за Договором, в разі: порушення Довірителем будь-якого із зобов'язань , передбачених п. 2.3 . Договору . ухвалення рішення про недоцільність подальшого стягнення заборгованості ( п. 2.2.3 Договору). Повідомлення про відмову від виконання своїх зобов'язань по Договору і припинення його дії повинно бути направлено у письмовій формі Повіреним Довірителю за 5-ть (п'ять) днів до дати передбачуваного розірвання Договору. Договір може бути розірваний за рішенням суду. У разі розірвання даного договору з ініціативи Довірителя або невмотивованого розірвання даного договору Довірителем - Довіритель зобов'язується виплатити Повіреному компенсацію в розмірі 10 % від суми заборгованості боржника за цим договором. Оскільки позивачем не було доведено того, що з боку відповідача було допущено невиконання умов спірного договору, суд не вбачає підстав для його розірвання. Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів суду їх переконливість, а також не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Тому, відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України суд дійшов висновку, що позивачем не було надано доказів того, що права позивача порушені і підлягають захисту судом у спосіб вказаний в позовній заяві, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог відмовляється. На підставі ст.ст. 12,15,203, 660, 611, 651, 654, 907, 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed