Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок №26А по вулиці Новоселівка в селі Велика Бабка Чугуївського району Харківської області. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначала, що у 1999 році вона разом з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди відносно всіх умов договору купівлі-продажу житлового будинку №26 А, розташованого по вул. Новоселівка в с. Велика Бабка Чугуївського району Харківської області. Вищезазначений житловий будинок належав останнім на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному. Відповідно до умов вказаного договору позивач повинна була сплатити кожному з власників будинку обумовлену грошову суму, а вони в свою чергу передати ключі від будинку та згодом підготувати необхідні документи та укласти в нотаріальному порядку договір купівлі-продажу будинку. 15 травня 1999 року [PERSON] помер. Дотримуючись попередньої домовленості, позивач сплатила [PERSON], [PERSON] та дружині померлого [PERSON] [PERSON] кошти у сумі 1000 гривень кожному за продаж належної їм частки житлового будинку №26 А, розташованого по вул. Новоселівка в с. Велика Бабка Чугуївського району Харківської області. З моменту передачі коштів, [PERSON], [PERSON], та [PERSON] фактично передали позивачці в користування вищевказаний житловий будинок. Позивач переїхала з сімєю до вказаного житла, проживає в ньому до цього часу та зареєстрована в якості мешканки. Однак, з часу фактичного виконання умов договору купівлі-продажу житлового будинку, передачі повної суми вартості будинку та передачі позивачці його в користування, як покупцю, до теперішнього часу колишні власники ухиляються від нотаріального посвідчення правочину, посилаючись на брак часу та коштів. Крім цього, одна з учасниць договору [PERSON] померла, її спадкоємицею стала донька [PERSON] Вищевказані обставини не дають позивачці можливості закріпити за собою право власності на нерухоме майно, яким вона користується з 1999 року, в звязку з чим, вона змушена звернутись до суду, та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок №26 А, розташований по вул. Новоселівка в с. Велика Бабка Чугуївського району Харківської області. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позові. Від відповідачів надійшли заяви, в яких вони зазначали про визнання позовних вимог [PERSON] та просили розгляд справи провести без їх участі (а.с.47,53,55). Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 23.01.1993 р. державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-247, спадкоємці [PERSON], померлої 29.05.1992 р.: [PERSON], [PERSON], [PERSON], в рівних частках кожний, успадкували житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці розміром 0,35 га в с. Велика Бабка, вул. Новоселівка, 26А, Чугуївського району Харківської області (а.с.12). За даними реєстраційних матеріалів КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок №26-а, розташований за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Велика Бабка, вул. Новоселівка, зареєстроване за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], по 1/3 частині кожному, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Чугуївською міською нотаріальною конторою від 23.01.1993 р. №2-247, що підтверджується інформацією з КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15.02.2018 р. №188 (а.с.15). Відповідно до довідки виконавчого комітету Великобабчанської сільської ради народних депутатів Чугуївського району Харківської області від 15.09.1998 р. №162 за [PERSON], [PERSON], та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №745/92 закріплена земельна ділянка в розмірі 0,35 га за домоволодінням в с. Велика Бабка по вул. Новоселівка, буд. 26А, рішення від 13.10.1992 р. №31 (а.с.19). Згідно свідоцтва про смерть серії І-ВЛ №178995, виданого 15.05.1999 р. Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, 15.05.1999 р. [PERSON] помер, про що зроблено актовий запис №1339 (а.с.10). Згідно наданих позивачем розписок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] кошти у сумі 1000 гривень кожний за продаж належних їм часток житлового будинку №26-а, розташованого за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Велика Бабка, вул. Новоселівка (а.с.7,8,9). Як вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №395742, виданого 24.06.2003 р. міським відділом реєстрації актів громадянського стану №4 Харківського обласного управління юстиції, 24.06.2003 р. померла [PERSON], про що зроблено актовий запис №6631 (а.с.11). Родинні звязки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії V-УР № 1199866, а також свідоцтвами про укладання шлюбу серії 1-ВЛ №196521 та ІІ-ВЛ №452927, та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ №197864, відповідно до яких простежується зміна дошлюбного прізвища [PERSON] на шлюбні прізвища «Горбач» та «Картавцева» (а.с. 49, 50, 51,52). Як вбачається з [PERSON] від 17.04.2018 р., складеного сільським головою Великобабчанської сільської ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] та її чоловік [PERSON] з січня 1999 року проживають у [INFO] (а.с.14). Довідкою Великобабчанської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 16.01.2018 р. №17 підтверджується реєстрація позивача [PERSON], її чоловіка [PERSON], доньки [PERSON] та онуки [PERSON], за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Велика Бабка, вул. Новоселівка, 26А (а.с.13). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішені спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344\~Цивільного кодексу\~України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України повинен довести саме позивач є: добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами ст.\~344\~ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст.\~344\~ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач вселяючись до спірного будинку без належних підстав не могла не знати, що будинок залишався у власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], отже власники їй були відомі. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Посилання позивача на те, що вона володіє спірним домоволодінням, добросовісно та відкрито, та надання на підтвердження цього розписок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про отримання останніми коштів за продаж належних їм часток спірного будинку, як на підставу того, що за нею слід визнати право власності за набувальною давністю, суд вважає необгрунтованими, оскільки позивач не довела підстав для визнання на нею права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, що є її процесуальним обов'язком. Наявність розписок [PERSON],\~[PERSON]\~та [PERSON]\~про отримання\~коштів за\~продаж часток спірного будинку свідчить лише про недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння. Визнання позову відповідачами не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, з урахуванням ч. 4 ст. 206 ЦПК України, якщо вказане визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову [PERSON] та відмовляє в його задоволенні.

Outcome: dismissed