Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання дій банку незаконними, стягнення незаконно списаних грошових коштів в розмірі 5\~836 грн. стягнення 5\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що з 01 березня 2013 року працює в Київському міському правобережному центрі для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді та отримує заробітну плату через картку, відкриту в ПАТ КБ «Приватбанк». Через декілька місяців позивач почала отримувати заробітну плату не в повному обсязі, в звязку з чим звернулася до бухгалтерії, де підтвердили перерахунок заробітної плати в повному обсязі. Після чого вона звернулася до відділення ПАТ КБ «Приватбанк», на що отримала письмову відповідь, згідно якої банком проводиться відрахування 50% заробітної плати в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Такими діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 5\~000 грн. Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позичка не змогла виконати в повному обсязі умови кредитних договорів, що спричинило виникнення заборгованості та списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. Вислухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитні договори № DNH4KP26340297 від 04 травня 2006 року та № KRKRF1002303375 від 02 січня 2007 року, відповідно до яких позивачу було надано строкові кредити у розмірі 1\~298, 70 грн. та 1\~472 грн. /а.с.5-6/ Зазначені договори складаються з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, тарифів. Належним чином заповнена Заява підписується клієнтом і таким чином клієнт виражає свою згоду, що Заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами складає укладений Договір про надання банківських послуг. Позивачем не заперечується факт підписання таких заяв. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит тата сплатити проценти. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). В ч.3 ст.203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач не заперечує, що дійсно підписувала заяву, що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов і такий договір підлягає виконанню. Разом із тим, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України). З врахуванням наведеного, кредитний договір може складатися із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013р. у справі за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до п. 1.1.3.1.6. розділу 1.1.3 «Права та обов'язки банку» Умов та Правил, клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Банк здійснює списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором, і покупку/продаж іноземної валюти на Міжбанківському [PERSON] України. Пунктом 1.1.3.2.11. передбачено, що банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) зважаючи невиконаних зобов'язань перед банком. Вказані Умови та Правила надання банківських послуг є загальнодоступними, розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», наявні у кожних відділеннях та представництвах банку. Згідно із п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», договірне списання - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Відповідно до п 26.1 ст. 26 даного Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та\\або третіх осіб. Договірне списання банком передбачена також п. 6.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного Банку України № 22 від 21.01.2004р., відповідно до якого якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається у договорі про розрахунково-касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Оскільки [PERSON] у такий спосіб надала ПАТ КБ «Приватбанк» розпорядження на списання грошових коштів з усіх її рахунків при наявності на них необхідних коштів у межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), то дії банку щодо списання коштів з картки для зарахування заробітної плати є такими, що відповідають вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про повернення незаконно списаних коштів. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.\~ \~ \~ \~ \~ \~ З огляду на те, що неправомірні дії з боку відповідача і вина останнього в судовому засіданні не доведена, вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: dismissed