Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи тим, що 27.09.2003 року позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 617. Від даного шлюбу у нас народилося двоє дітей: \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що життя з відповідачем не склалося, причиною для розірвання шлюбу стала відсутність любові, довіри та поваги один до одного, постійні сварки, а також матеріальні та побутові проблеми. Все це негативно впливає на емоційний та психологічний стан дітей. Заходи досудового врегулювання спору шляхом розмов з відповідачем про цінність сім`ї, обов`язків та поваги до дружини не дали результату. Крім цього, зазначає, що на даний час коштів, які отримує позивачка, недостатньо для належного утримання дітей. Вона не має власного житла, винаймає в оренду квартиру, що становить для неї додаткове матеріальне навантаження. Відповідач займається ремонтом автомобілів, проте офіційно не працевлаштований. Не бере участі в утриманні дітей та не забезпечує сім`ю матеріально. Інших утриманців відповідач немає. Діти навчаються у школі та потребують розвитку. [PERSON] син вивчає додатково англійську мову, а молодший займається футболом. До того ж, для нормального фізичного розвитку дітей необхідне харчування, яке включає в себе щоденне вживання свіжих овочів, фруктів та мясо-молочних продуктів. Ціни на продукти значно підвищились. Для підтримки здібностей дітей вона сплачує внески за заняття спортом та іноземною мовою, а також купує дитині спортивну форму та ін. речі для спорту. Враховуючи вищезазначене, вважає, що розмір аліментів у сумі три тисячі гривень на кожну дитину буде достатнім для утримання їх дітей. За таких обставин, позивачка просить суд розірвати шлюб, між [PERSON] та [PERSON] , укладений 27.09.2003 року та зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 617 та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з моменту подання позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку. В судове засідання [PERSON] не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 27.09.2003 року про шлюб, 27.09.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 617. За час шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Приписами ст.110\~СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.\~112\~СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51\~Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] \~до [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя між ними не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] до [PERSON] , слід розірвати. Що стосується стягнення аліментів, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181\~Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182\~ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають на утриманні матері, і проживають разом з нею. Доходи, які отримує позивачка [PERSON] є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища дітей, їх духовного та фізичного розвитку. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги, що обов`язок щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволенню та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, у розмірі по 2000 гривень на кожну дитину, починаючи з 07.12.2020 року, щомісяця і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки на думку суду, саме цей розмір аліментів відповідач взмозі сплачувати. У відповідності до вимог ч.1ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 840,80 грн. сплаченого судового збору та на користь держави в розмірі 908 грн.

Outcome: approved