Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою, в якій просить встановити юридичний факт родинних відносин з [PERSON], а саме що вона була її двоюрідною тіткою, та встановити факт смерті [PERSON], [INFO], посилаючись на наступні обставини: [INFO], під час перебування на тимчасово окупованій території у м. Луганську, померла [PERSON], [INFO], від дисциркуляторної енцифалопатії, атеросклерозу сосудів головного мозку. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на будинок, що знаходиться у с. Городище Біловодського району, квартиру у м. Луганську, гроші на батьківському рахунку та земельний пай. [PERSON] не мала дітей, рідних братів та сестер, її чоловік та батьки вже давно померли. Відповідно до ст. 1265 Цивільного кодексу України [PERSON] є спадкоємцем п'ятої черги після смерті двоюрідної тітки, однак позбавлена можливості реалізації свого права на спадкування, оскільки документи, яки б підтверджували прямий родинний зв'язок втрачені. Крім того, заявниці Біловодським відділом ДРАЦС було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON] через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть. У своїй заяві [PERSON] просить справу розглянути за її відсутності. Заінтересовані особи - Біловодський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області та Державна нотаріальна контора Луганської області також надіслали письмові заяви, в яких вони просили розглядати справу за відсутності їх представників, заперечень проти поданої заяви не мали. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.1 ст. 256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, тощо. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначені Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або іншими представниками до суду за межами такої території України. Факт родинних відносин між заявницею - [PERSON] та [PERSON] підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які письмово підтвердили, що мати заявниці - [PERSON] та [PERSON] були двоюрідними сестрами, заявниця та [PERSON] підтримували родинні відносини, [PERSON] здійснювала постійний догляд за [PERSON] у м. Луганську до смерті останньої [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця подала лікарське свідоцтво про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території у м. Луганську, згідно якого [PERSON], [INFO], померла [INFO] у м. Луганську від дисциркуляторної енцифалопатії, атеросклерозу сосудів головного мозку. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт родинних відносин заявника з померлою, а також факт смерті [PERSON] встановленим. Враховуючи наведене,

Outcome: approved